Premi Internacional Ramon Llull de catalanística i a la diversitat lingüística
En reconeixement del compromís amb la internacionalització de la catalanística que ha dut i que duu a terme aquesta associació.
En reconeixement de la seva contribució a la catalanística, que abasta àmbits diversos: la docència de llengua catalana, la recerca acadèmica en el camp de la cultura, la literatura i el cinema, la traducció i la promoció de la llengua dins de les universitats, on ha treballat, i a través de l’Anglo-Catalan Society.
Per la seva habilitat a portar el seu talent com a il·lustrador al món digital amb la creació de GRIS, el videojoc català que més premis internacionals ha guanyat i que ha estat traduït a nombrosos idiomes. Aquest videojoc està considerat una peça artística per l’equilibri entre estètica i interactivitat i dona visibilitat internacional a la indústria del videojoc del país. Com a il·lustrador, amb el seu estil inconfusible amb els colors de l’aquarel·la, ha treballat per a nombroses agències i editorials i ha exposat la seva obra a galeries i museus d’arreu.
Per la seva contribució a la música cantada, especialment dins el flamenc i el bolero, amb una veu i una sensibilitat extremes. Al llarg de la seva carrera artística ha col·laborat amb tota mena d’artistes, des de Tete Montoliu fins a la bailaora Belén Maya, passant per la diva cubana Omara Portuondo i la cantant de fados Dulce Pontes, entre d’altres. Avui és una de les cantaores més respectades del panorama de la música flamenca: compta amb el favor del públic i el suport col·lectiu dels seus aficionats, i és aclamada per la crítica i ha estat guardonada amb nombrosos premis.
Per la seva tasca de portar una programació amb activitats desenvolupades per artistes de reconegut prestigi arreu del país amb la voluntat d’arribar sobretot a comarques on no hi ha equipaments escènics i d’establir relacions de qualitat amb la població més enllà d’una simple itinerància d’espectacles. Les creacions que es mostren a la carpa itinerant, basades en l’escena contemporània, es produeixen en col·laboració amb festivals i agents culturals locals i es mostren també en relació amb espais històrics dels llocs que visiten.
Per la seva excel·lència en la composició musical amb una veu pròpia, fruit d’una sòlida formació i l’aptitud per a la innovació contemporània que li permeten assolir l’equilibri entre l’experimentació amb el so i els recursos visuals sense perdre la capacitat d’emocionar un públic ampli. La seva música ha estat interpretada en sales d’arreu del món. El 2023 ha estat l’any del reconeixement i la consagració de la compositora amb l’estrena de l’òpera Alexina B. al Gran Teatre del Liceu i de l’obra coral Les portes del món per a la Cantània a L’Auditori.
Per ser un dels grans noms de l’escena catalana i per la seva aportació constant al món de la interpretació des del cinema, el teatre i la televisió en els papers més diversos des del seu debut el 1991. La seva feina es caracteritza pel talent, la professionalitat i la tècnica, tant en la interpretació com en la producció. Com a primera actriu catalana que ha aportat la naturalitat de la diversitat de la nostra societat, ha obert la porta a moltes altres actrius. El 2023 va ser una de les Colometes de la versió de La plaça del Diamant de Carlota Subirós, estrenada al TNC.
Per la seva sòlida formació en diverses disciplines escèniques, que s’ha traduït en una solvència artística indiscutible i molt creativa. Sarraute incorpora la narrativa visual com a fil conductor i les tècniques de circ com a eines d’expressió. Pel seu recorregut en diverses companyies i projectes europeus, que li ha atorgat un reconeixement internacional com un gran valor de la mirada dramatúrgica circense. En aquest darrer temps ha aportat una reflexió a través de les seves creacions sobre el cos de la dona, la maternitat i les arts del circ.
Per l’excel·lència de la seva tasca com a traductora literària, sobretot de l’anglès al català, tot i que també ha traduït del francès i el castellà. Per la seva llarga carrera en la docència i la seva contribució a la formació d’una generació de traductors. La pulcritud del seu ofici l’ha dut a incorporar al català més de dos-cents títols d’autors, com ara Cynthia Ozick, Alice Munro, J. M. Coetzee, Toni Morrison, Raymond Carver, Nadine Gordimer, J. R. R. Tolkien, Jane Austen, Virginia Woolf i Ali Smith, així com a rebre nombrosos reconeixements.
Per la reeixida combinació d’innovació i tradició, fonamentada en les propostes artístiques de tendències avançades que programen en el Festival, les quals es vinculen amb l’entorn geogràfic i la riquesa patrimonial de les Terres de l’Ebre com a escenari i lloc de gestació. El Festival Eufònic convida a la descoberta de propostes artístiques en els camps diversos de l’audiovisual en espais singulars de diferents municipis i organitza unes jornades per a professionals i tallers de formació. Aquestes experiències s’exporten a altres seus, més enllà de la celebració del Festival d’estiu.
Per haver esdevingut una de les figures més destacades de la cançó moderna en català i en castellà amb la seva música, que beu de gèneres diversos com la cançó francesa, el folklore català, la copla andalusa, el tango argentí i el bolero. Per haver sabut arribar als públics més diversos, des de la seva vinculació inicial amb el moviment de la Nova Cançó, amb lletres pròpies i de poetes reconeguts, que l’han convertit en un cantant de gran projecció popular, nacional i internacional. El 2022 s’ha retirat dels escenaris, després de més de cinquanta anys del seu debut.
Per la seva trajectòria com a pintor i gravador, des de 1969, en l’àmbit de les arts visuals. Partint de l’informalisme català de postguerra i l’avantguarda, Viladecans assoleix un llenguatge propi per a les seves obres, que ha exposat en galeries d’art d’arreu del món. El seu llenguatge s’inspira en la natura i els éssers, explora diverses tècniques a favor de la depuració de símbols i formes i transmet la dimensió humana dels éssers amb tota la intensitat de la mirada existencial.
Per la vàlua del projecte nascut l’any 2012 que recull i difon el patrimoni musical de transmissió oral de les comarques gironines, amb una clara vocació intergeneracional i de donar valor a la tradició apropant-la a l’actualitat, així com per l’encert en la innovació i la capacitat de projecció d’un aspecte sovint menystingut de la cultura. Càntut ha sabut bastir un projecte que té una dimensió patrimonial en la recollida de cançons populars, una dimensió comunicativa per l’organització del festival anual i altres esdeveniments públics, que fomenten espais de trobada i participació, i una dimensió cultural per la producció d’enregistraments que afavoreixen la creació de nous referents.
Per la seva proposta de teatre documental amb un component social i polític que li ha permès denunciar aspectes de la nostra societat que de forma habitual no trobem als escenaris. El seu exercici de desconstrucció relatiu a la societat catalana o a la seva capacitat d’autocomprensió ha trobat també l’aplaudiment en altres llocs del món. Ha escrit més d’una trentena de textos, que s’han representat a diversos països del món, i ha estat impulsor de projectes de difusió de la dramatúrgia catalana contemporània. Una constant dins de les seves creacions ha estat la reflexió al voltant de la violència i de la por.
Per la seva proposta de llenguatge artístic i codi propi com a creadora on indaga com a coreògrafa la relació de la dansa amb l’entorn digital, sempre amb una mirada socioantropològica. Graduada a l’Institut del Teatre en dansa clàssica, va formar part d’IT Dansa i posteriorment ha treballat com a ballarina en diverses companyies internacionals. A més de la seva excel·lència artística, gaudeix d’una gran projecció nacional i internacional, que ha trobat suport en diverses estructures i festivals d’arreu d’Europa.
Pels seus 100 anys de defensa continuada de la llibertat d’expressió i de la literatura i la llengua catalanes. El PEN Català és el tercer dels centres creats arreu del món a partir de la crida del PEN Club, nascut a Londres el 1921, a crear una xarxa internacional en defensa de la lliure circulació d’idees i la llibertat d’expressió a tot el món. És un exemple del valor de la creació, de la solidaritat i de l’intercanvi franc entre literatures i cultures en el nostre temps convuls i una manera de recordar que els conflictes, la censura i la violència sempre poden trobar un espai de pau en les lletres, en les arts.
Per la seva llarga trajectòria literària i de compromís cultural des que va començar a escriure als 14 anys. Ha conreat sobretot la poesia, però també la novel·la i l’assaig, des de llocs innovadors per a la seva generació, com ara la ciència-ficció i el feminisme. La seva trajectòria literària és constant i perllongada, sempre atenta a la problemàtica contemporània, sense renunciar a la confrontació entre realitat i la interpretació lírica. Combina la seva vocació literària amb la vocació científica. És doctora en farmàcia i fou la primera presidenta de la Societat Catalana de Ciència-ficció i Fantasia.
Dansàneu. Festival de Cultures del Pirineu
Pel conjunt del projecte impulsat pel Consell Cultural de les Valls d’Àneu, que vincula dansa, territori,tradició i contemporaneïtat i que enguany celebra la trentena edició. Hereu de l’escola d’estiu de dansa i música tradicional fundada pel ballarí i coreògraf Joan Serra l’any 1992 a Esterri d’Àneu, el Dansàneu va fer un pas més el 2015 per bastir un projecte obert al públic de totes les edats que posa en valor la riquesa patrimonial i natural de les Valls d’Àneu a partir d’una proposta cultural diversa. A partir de la dansa i de la música popular combinada amb les propostes més contemporànies de la cultura d’arrel, incorpora els atractius de disciplines artístiques, culturals, socials i econòmiques ja presents al territori.
Per la seva trajectòria al capdavant de Rafael Dalmau, Editor, empresa de la qual va ser cofundadora l’any 1959, si bé el seu lligam amb els llibres es remunta a l’editorial Mediterrània i la llibreria Dalmau que va fundar el seu pare i on va treballar des dels quinze anys. La seva és una tasca de persistència en favor de la llengua i la cultura catalanes des d’un context polític de dictadura i que s’ha sabut adaptar als entorns canviants del sector del llibre. Dalmau s’ha especialitzat en divulgació de la història i el patrimoni, singularment a través de la col·lecció «Episodis de la Història», però també ha publicat obres de gran ambició historiogràfica, editorial i territorial. Va ser l’única dona que va signar el manifest fundacional de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, l’any 1978.
Pel seu talent com a fotògrafa documental i la seva proposta de retratar la societat des d'un punt de vista íntim i amb perspectiva de gènere. Va estudiar Belles Arts i Fotoperiodisme a Barcelona i ha fet reportatges socials viatjant per tot el món. Guanyadora de la I Beca Joana Biarnés, està fent un treball sobre la violència sexual a Espanya. En l'actualitat treballa per a The New York Times i és exploradora de National Geographic, entre d'altres. El seu últim treball, «Santa Anna», és una mostra sobre l'ajuda humanitària durant la crisi de la covid-19 que es va exposar al claustre de l'Hospital de Campanya, de la parròquia de Santa Anna de Barcelona.
Per l’excel·lència i innovació dels seus projectes tecnoartístics. Llicenciada en Belles Arts i màster en Arts Digitals, s’ha centrat en la creació artística a partir de la codificació electrònica i els projectes interactius des del joc com a eina educativa i d’experimentació sociològica. Les seves obres interpel ·len tant la reflexió sobre l’art com el debat ètic sobre l’ús de la tecnologia en l’entorn digital contemporani. Ha participat en festivals de creació d’arreu del món i col·labora amb nombroses institucions culturals i acadèmiques del país. Va participar l’any passat a l’exposició «Gameplay» sobre la cultura del videojoc al CCCB i forma part de la reconeguda comunitat d'artistes d’arts i ciència de la ciutat de Barcelona.
Pel conjunt de la seva obra artística que interpel·lael lector des del gaudi estètic, les experiències viscudes i la riquesa verbal. Com a escriptor ha conreat fonamentalment la poesia, si bé ha excel·lit també en altres gèneres literaris, com l’assaig, la dramatúrgia i la traducció. Ha publicat més d’una vintena de poemaris i escriu regularment en els mitjans de comunicació, actualment al diari Ara. La seva obra pictòrica beu del mateix lirisme que la seva obra escrita, lligada a la natura i a les formes de l’arquitectura. Ha guanyat nombrosos premis literaris, l’últim dels quals, el XX Premi Jaume Fuster, és un reconeixement dels seus companys de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC).
Pel reconeixement del seu talent personal i la seva trajectòria professional, que han suposat també un impuls decisiu a la participació i el reconeixement per a tota una generació de directores catalanes per a les quals ha esdevingut inspiració i referent. Després d'haver realitzat curtmetratges i documentals, va ser multipremiada als principals festivals del món amb el seu primer llargmetratge, Estiu 1993 (2017). Va rebre els premis Goya i Gaudí de direcció, i la pel·lícula va ser la representant d'Espanya als premis Oscar. També volem destacar la seva col·laboració amb «Cinema en curs», un programa de pedagogia del cinema i amb el cinema a escoles i instituts.
Per la seva tasca de prop de vint-i-cinc anys com a residència de creació per a artistes i investigadors, en un entorn natural privilegiat, amb un projecte sòlid de conservació del patrimoni material i immaterial; per l’afavoriment i la divulgació de la creació, la recerca i les arts; i pel compromís amb el territori i la integració en la comunitat de l'Alt Pirineu. El centre, gestionat per una associació sense ànim de lucre, Amics del CAN, té un programa propi de cursos, seminaris i activitats que l'han convertit en un nucli d'irradiació cultural i atracció de creadors al seu voltant. El Centre d’Art i Natura de Farrera (CAN) també treballa en xarxa amb altres centres de creació nacionals i internacionals.
Pel conjunt de la seva obra artística, amb més de cinquanta anys de trajectòria, en què ha excel·lit com a cantant i ha exercit com a ambaixadora de la música popular mediterrània en tota la seva diversitat. Com a compositora, ha contribuït a divulgar l'obra de grans poetes mallorquins i universals i ha establert col·laboracions fructíferes amb músics d'arreu del món, combinant sons i ritmes i promovent els valors de l'intercanvi i el diàleg. La seva obra abraça també l'escriptura i la pintura. Va formar part del col·lectiu Els Setze Jutges i la seva presència en els principals escenaris del país és constant. Té més de quaranta discos publicats i compta amb els principals reconeixements de les institucions de les Illes Balears, la Generalitat de Catalunya i el Ministeri de Cultura.
Per la seva aposta per un teatre que els permetés arribar, amb el gest i l'humor, a tots els públics amb una proposta original basada en la poètica de la vida quotidiana i la relació interpersonal, la qual els ha dut des de Barcelona a teatres de tot el món i a ser mereixedors de grans èxits amb el llenguatge universal de la mímica. Des de la representació de petits esquetxos en carrers i espais alternatius mentre estudiaven a l’Institut del Teatre de Barcelona, la companyia formada pels actors Joan Gràcia, Carles Sans i Paco Mir acaba d'anunciar la seva retirada dels escenaris després de quaranta anys de trajectòria professional. Al llarg de la seva carrera han rebut els principals premis de les arts escèniques del país.
Per la seva tasca educadora i d'inclusió social a través de l'ensenyament i la pràctica de la música i les arts escèniques amb l'objectiu de garantir el dret universal a la pràctica artística. Xamfrà és una iniciativa de la Fundació L’Arc Música, que fa més de cinquanta anys que treballa per l’educació integral de les persones. Amb la creació d'espais de trobada als barris del Raval, Sant Antoni i el Poble-sec, milers d'infants, joves i famílies s'han pogut trobar per fer música, teatre, dansa..., amb la complicitat de diferents agents socioeducatius de la ciutat per aconseguir l'equitat en l’accés, el rigor artístic i l'atenció a les persones. El seu model d'intervenció socioeducatiu ha estat inspirador d'altres projectes arreu del país.
Per haver exercit una cuina innovadora i d’avantguarda sense renunciar a la tradició culinària catalana i des de la reivindicació del producte arrelat al territori. Des de 1988, quan va obrir amb Toni Balam el restaurant Sant Pau a Sant Pol de Mar, ha mantingut una visió de la cuina catalana personal i original, amb un tast especial per als plats de peix. És autora d’una notable bibliografia, amb llibres com Cuinar per ser feliç. Ha esdevingut una veritable ambaixadora de la cuina catalana arreu del món. L’excel·lència de la seva labor li ha valgut diverses estrelles Michelin per als seus restaurants de Catalunya i de Tòquio, a més de nombrosos reconeixements, com el Premi Nacional de Gastronomia i la Medalla d’Honor del Parlament de Catalunya 2016.
Per innovar la composició i la interpretació musicals transitant entre la música, el teatre i l’activisme sense abandonar el piano, instrument que l’acompanya en les seves performances. Formada a Catalunya i en diversos països del món, hibrida la música de cambra, el jazz, el pop i l’electrònica, i manté alt el compromís creatiu amb la llibertat d’expressió en escena, que omple d’energia transgressora des d’una perspectiva de gènere. Ha compost diverses músiques per a teatre i dansa per a la companyia Les Impuxibles, de la qual és fundadora.
Per la seva contribució a la construcció d’un país modern per mitjà de l’arquitectura i l’urbanisme, des de les seves diverses seus territorials, i per haver impulsat la reivindicació d’aquest patrimoni arreu de Catalunya. L’atenció especial que el Col·legi d’Arquitectes de Catalunya ha dedicat els darrers anys a l’arxiu ha generat donacions rellevants de la major part d’arquitectes i urbanistes del país. L’acurada custòdia i difusió d’aquest material de projectes, tècnic, urbanístic i fotogràfic, erigeix l’arxiu del COAC en un centre de documentació de consulta obligada per a arquitectes i historiadors d’àmbit nacional i internacional, que prestigia l’arquitectura catalana.
En reconeixement de la tasca extraordinària de gestió de la diversitat ateneista del nostre país i de la contribució a la cultura durant els seus trenta-cinc anys d’existència, i pel fet de ser el motor de la tradició ateneista que, des del segle XIX, ha canalitzat molts dels impulsos i els anhels col·lectius del país per millorar l’entorn, construir una societat més sòlida i promoure valors compartits per a la defensa de la cultura i la llengua catalanes.
Per la seva prolífica i rica trajectòria literària a través d’una obra narrativa de gran rigor conceptual i literari que ha anat plasmant-se en més d’una vintena de llibres, pels quals ha rebut els principals premis del país. La seva obra ha estat traduïda a una trentena de llengües, amb un gran ressò internacional. Després de llibres com Senyoria (1991), L’ombra de l’eunuc (1996) i El sentit de la ficció (1999) i del gran èxit de Les veus del Pamano (2004), portada al cinema, publica Jo confesso (2011), un desplegament excel·lent tant de creativitat narrativa com de recursos tècnics que l’han convertit en una obra mestra, aclamada com una gran novel·la europea.
Per haver estat ambaixadora a la Catalunya Nord de l’art català d’avantguarda, al capdavant de projectes culturals a Perpinyà i Cotlliure i com a directora del projecte del Musée d’art moderne de Céret. El museu és punt de confluència de l’art francès i de l’art català a través de la figura de Picasso —base de les seves col·leccions— i recupera la memòria artística de Céret, des del cubisme, el fauvisme i l’art català de les primeres dècades del segle xx fins a la creació d’avui, en què el museu ha esdevingut un centre de referència a França i Catalunya.
Per la seva contribució a l’art internacional amb les seves peces inflables, escultures modulars amb heli de dimensions monumentals i efímeres que introduïren el minimalisme escultòric a Catalunya, integrant-les al paisatge i a la natura. L’inflable de Granollers (1971), el d’Eivissa (Congrés Mundial de l’ICSID, 1971), el de Cap de Creus-Cadaqués-Benidorm (1972), el de Barcelona al Parc de Montjuïc (1977), el del pati de la Galeria Maeght (1979), l’inflable Catalunya, endavant (1982) o el projecte per al II Congrés de la Llengua (1986) es van convertir en un símbol de tota una època i en un exemple de recerca d’una generació que participava de manera col·lectiva en aquestes obres. Des d’una perspectiva internacional va constituir una aportació única, que unia l’esperit poètic i artístic amb la ciència i la invenció.
Litterarum Móra d’Ebre · Fira d’espectacles literaris
Per construir un espai on conflueixen literatura i espectacle en totes les seves disciplines, des de les arts escèniques fins a les musicals, prenent com a eix la llengua catalana. Així mateix, per aplegar els professionals implicats en la promoció i el coneixement dels productes literaris de parla catalana a les terres de l’Ebre, a més d’esdevenir un punt de referència en el camp de la literatura en català per a joves i infants.
Per la seva contribució a la literatura des del Club Editor. Mitjançant aquesta editorial, ha donat continuïtat al llegat literari del seu avi matern, Joan Sales, incloent-hi la recuperació d’obres d’autors com Blai Bonet, Mercè Rodoreda, Aurora Bertrana, Joaquim Amat-Piniella o Ferran Planes, a més d’incorporar en llengua catalana escriptors internacionals com Alice Munro, Boris Vian, Aharon Appelfeld o Per Petterson; de reeditar l’obra narrativa de Víctor Català, i de publicar textos inèdits d’Eva Baltasar, Sebastià Perelló, Antònia Carré-Pons o Blanca Llum Vidal. Com a traductora ha apropat la literatura francesa a la catalana i viceversa.
Per la rellevància de la col·lecció, fruit de la concentració i la fusió de béns arqueològics, col·leccions antigues i art de diverses disciplines i objectes artístics, procedents majoritàriament de l’antic Museu d’Antiguitats (1868) i del Museu Diocesà (1893), presentada amb gran qualitat. Així mateix, pel servei que fa al territori amb la seva labor educativa, la qual cosa l’ha convertit en un instrument imprescindible per a la comunitat cultural, que es retroba amb el seu patrimoni col·lectiu en un espai geogràfic singular i històric.
Actor de trajectòria internacional que mostra una visió instintiva i essencial del teatre, que retorna als seus orígens rituals i a la cultura popular de valors mitològics o tel·lúrics. Amb el seu gran magnetisme, basat en el control del cos, la veu, la mirada i el moviment, omple l’escena i practica el transformisme des de la mímica. Al costat de mestres com Dario Fo, Jacques Lecoq o Kazuo Ohno, ha actuat en els festivals més prestigiosos d’Europa, Amèrica Central, EUA, Canadà i Japó.
Per la qualitat i l’originalitat del seu plantejament comunicatiu i pel tractament rigorós i innovador dels continguts culturals en un mitjà digital especialitzat que es caracteritza per una acurada aproximació a la informació i l’opinió, que incorpora noves veus i que s’enriqueix amb una visió de gènere. Creada per Eva Piquer el 2014 amb el lema “volem ser, fer i encomanar cultura”, ha aconseguit una audiència remarcable i ha teixit al seu entorn, amb propostes d’un gran interès, una veritable comunitat que aposta per fer de la cultura un exponent decisiu de la contemporaneïtat.
Perquè organitza la Fira de Titelles de Lleida, una plataforma única a Catalunya en el seu gènere. La Fira, que va complir 25 anys el 2014, ofereix un mercat als professionals titellaires, programadors i productors i, al mateix temps, presenta espectacles al públic que posen en valor aquesta pràctica teatral, amb la participació de nombroses companyies de Catalunya, de l’estat espanyol i estrangeres. El Centre, creat per Joan-Andreu Vallvé i Julieta Agustí l’any 1986, és un referent cultural lleidatà de primera magnitud i amb una projecció fructífera sobre el conjunt del seu sector.
Artista conceptual que va introduir als anys setanta les accions a la natura, va impulsar el land art i el body art al nostre país des d’un punt de vista de gènere i va relacionar la cultura popular del Costumari català amb les arts plàstiques. El seu pas a la pintura durant els anys vuitanta la va dur a participar d’una manera destacada en els nous corrents europeus de retorn a aquesta disciplina. La seva obra i els seus escrits són reivindicats per les noves generacions, que hi veuen un model i una actitud a seguir en la creació artística.
Per la preservació d’una festa que, superant reptes i adversitats, ha complert dos-cents anys. Constitueix un veritable motor cultural de la Vila de Gràcia mitjançant l’impuls i el reforçament d’un vigorós teixit associatiu profundament arrelat que manté, amb un complet programa d’activitats, la tradició i el calendari festius. Amb el suport d’altres entitats col·laboradores, ha aconseguit que el barri de Gràcia de Barcelona sigui un dels indrets de més dinamisme i intensitat en la vida cultural i associativa de Catalunya.
Fundació creada l'any 1972 per Pau Casals i la seva esposa, Marta Casals Istomin. En reconeixement dels seus projectes i activitats culturals, de la gestió del Museu Pau Casals i de la tasca de projecció internacional del llegat musical i humanístic d'un dels noms més universals de la cultura catalana.
Màgic amb una trajectòria excel·lent que ha renovat amb gran sensibilitat el món de la màgia a Catalunya des de la fi dels anys setanta de la mà de Joan Brossa fins a l’actualitat. S’ha caracteritzat per l’adopció d’un llenguatge pur i net, tant en la dimensió de màgia de taula, com en la d’escena i de grans aparells. Ha restaurat la màgia de saló amb elegància, creativitat, intel·ligència i modernitat després d’una certa decadència d’aquesta pràctica en el circ i la televisió des del darrer període franquista.
Poeta que ha esdevingut una de les veus més representatives de la poesia de les Terres de Ponent. Ha establert un pont entre la vella i la nova generació d’autors lleidatans i n’ha enfortit la tradició. Tot i haver publicat també narrativa, teatre i assaig, destaca per la seva poesia estilitzada, de formes depurades i d’expressió clara i equilibrada, que reflecteix l’estreta relació de la poesia amb la naturalesa i el cicle de la vida. Des del poemari La meva casa (1969), guardonat amb el premi Joan Salvat-Papasseit, ha rebut premis molt rellevants. L’edició en diversos volums de la seva obra poètica completa aplega una de les trajectòries més dignes i coherents de la nostra literatura.
Per la seva llarga trajectòria com a director escènic, gestor teatral i pedagog. A l’Escola d’Art Dramàtic Adrià Gual (EADAG), al costat de Maria Aurèlia Capmany, Ricard Salvat, Xavier Fàbregas o Jaume Vidal i Alcover, va contribuir a la renovació de l’escena dels anys seixanta, i amb la companyia Ca-Barret! va dirigir i produir els espectacles de cabaret de la Cova del Drac entre 1968 i 1975 i tot seguit va crear la companyia La Roda (1975). Com a pedagog, va fundar l’Escola d’Actors de Barcelona (1975) i l’Escola Municipal d’Art Dramàtic de Tarragona (1980), on ha deixat la seva empremta i experiència en les noves generacions d’actors. Cal assenyalar, a més, el seu pas per la direcció del Teatre Grec en els primers anys de normalització democràtica (1984-1985).
Escriptor i articulista de llarga trajectòria, tant en català com en castellà, que ha contribuït a la construcció d'una prosa en català brillant i punyent, que honora la claredat de l'obra de Josep Pla i reivindica uns valors morals universals, un pensament polític moderat i la defensa d'un món imperfecte, humà. Escriptor fecund, durant l’any 2017 ha publicat els dietaris de la seva etapa londinenca, La bellesa del temps; la novel·la El bar de l'AVE, on reflexiona sobre la societat actual, i un llibre de poesia profundament colpidor, Oratges de la memòria. Ha rebut nombrosos reconeixements de la crítica i premis literaris prestigiosos.
Per la seva singular aposta com a director per un cinema experimental, creatiu i d’autor, al marge de la indústria cultural. La interpretació del cinema des de la literatura o la pintura dona a les seves pel·lícules un nou sentit de la imatge i del temps com a narració visual. El Quixot, el mite de Dràcula, Goethe o el llibertinatge de Casanova han inspirat les seves pel·lícules, una de les quals, La mort de Lluís XIV (2016), aproxima el temps cinematogràfic a la noció de temps real. Ha assolit una remarcable presència internacional i ha rebut un especial reconeixement del públic francès i en diversos festivals europeus.
Per haver contribuït a convertir el dibuix, el còmic i la il·lustració en una de les millors vies per promoure la lectura i el coneixement entre el públic en general i, especialment, entre l’infantil i el jove amb l’impuls del Saló Internacional del Còmic (1994-1996) i del Saló del Manga (1995) a Barcelona. Les exposicions “Els periodistes en el còmic” (1989) i “Els anys 80 en el còmic” (1990) d’aquest periodista, guionista i gestor cultural, així com la seva contribució a la mostra “La factoria d’humor Bruguera” (2005), van significar una recuperació històrica indispensable del còmic contemporani, i la seva adaptació reeixida de la novel·la Victus, d’Albert Sánchez Piñol, al llenguatge del còmic és una mostra del seu alt coneixement d’aquest mitjà d’expressió.
Per la seva professionalitat en el món del teatre i la televisió des de finals dels anys vuitanta, en què s’inicià al teatre i al cinema. Aquesta actriu, primerament vinculada al Teatre Lliure, ha adquirit una gran popularitat gràcies a la seva participació a les sèries de televisió. Ha encarnat personatges de Rusiñol, Shakespeare, Goldoni, Brecht, Guimerà, Jean-Claude Carrière o Tennessee Williams. El personatge de Winnie de Samuel Beckett constitueix un exponent de la naturalesa de la seva personalitat d’actriu resistent en els àmbits del teatre, el cinema i la televisió.
Per la posada en valor de l’obra de l’escultor Fenosa, amb una rellevant projecció europea, des de la casa del Portal del Pardo, al Vendrell, que adquirí l’artista el 1957. Les exposicions monogràfiques que s’hi exhibeixen expliquen les relacions que Fenosa va mantenir amb creadors rellevants de l’avantguarda històrica, com Coco Chanel, Nicolas de Stäel, Paul Éluard, Jean Cocteau o Picasso.
Per la seva recerca sonora mitjançant recursos tant electrònics com d’improvisació conduïda, amb els quals aconsegueix una gran expressivitat que enriqueix el discurs compositiu, el qual li ha atorgat una reconeguda projecció internacional. Les seves composicions han estat interpretades per grups de prestigi com l’Ensemble Intercontemporain, l’Arditti Quartet, l’Orquestra Filharmònica de Lieja i l’Orquestra Nacional d’Île de France. Entre els premis i reconeixements que ha rebut, destaca el prestigiós Ernst von Siemens.
Per la seva contribució a la cultura amb una llarga trajectòria com a assagista, historiador, biògraf, novel·lista, crític literari, articulista i traductor. Amb la seva versió en vers del poema èpic d’Homer, ha tancat una trilogia de les tres obres que fonamenten la tradició literària d’Occident: La Divina Comèdia (2001), Els Evangelis (2004) i l’Odissea (2011). Ha practicat l’antropologia cultural amb l’equip de Claude Lévi-Strauss a París i com a professor convidat a Princeton. En aquest àmbit, ha impulsat el Museu d’Etnologia de València.
Per les Edicions de 1984, l’editorial que creà en homenatge a George Orwell i que ha consolidat amb un fons de quatre-cents títols, format per obres d’autors catalans i per les obres escrites en altres llengües i traduïdes al català. Amb una clara consciència de tradició literària, Josep Cots ha posat atenció a la descoberta de nous narradors catalans i ha recuperat i dignificat autors catalans contemporanis, tot posant a l’abast dels joves una nova col·lecció de literatura.
Per la seva contribució a la fotografia i al cinema publicitaris des del 1977, any en què s’instal·la a Barcelona. Les fotografies per als àmbits de la moda, el retrat i els anuncis de productes han estat valorades per les agències i institucions més rellevants. Ha renovat la visió de la fotografia i els espots publicitaris comercials, i ha impulsat projectes fotogràfics centrats en l’àmbit social, com el llibre El otro/The Other (2007), una visió del Raval barceloní.
Per la seva dilatada trajectòria com a cantant i autor. En els darrers cinquanta anys ha fet de la cançó un vehicle expressiu de l’obra de grans poetes de la nostra tradició medieval i alhora d’una concepció de la cultura on el lirisme i la recerca de la bellesa conflueixen amb un clar compromís social i cultural que ha transformat en símbol els valors de llibertat i reivindicació dels drets col·lectius dels pobles. Les seves cançons, plenament vigents avui, s’han arrelat a la cultura catalana de les últimes dècades i uneixen diverses generacions.
Secretariat de Corals Infantils de Catalunya
Per la seva contribució a l'educació musical d’infants i adolescents de Catalunya amb la promoció del cant coral. Des dels seus inicis el 1967, any en què se celebrà la Primera Trobada de Corals Infantils de Catalunya a Manresa, el Secretariat ha promogut el cant coral com un mitjà de sensibilització d’infants i adolescents envers l’art de la música, el cultiu de la veu, l’amor a la llengua del seu país, la joia de l’amistat, la disciplina lliurement acceptada i el treball en equip. El SCIC està integrat per 120 corals repartides per tot el territori català, que representen un total de 3.000 cantaires de 5 a 16 anys de corals de països de llengua catalana.
Per la solidesa de la seva obra literària i el compromís amb els escriptors d’arreu del domini lingüístic català a través del treball que ha realitzat des de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana i el PEN Català. Autora inquieta d’inicis autodidactes, es va donar a conèixer amb la novel·la 39º a l’ombra (1968), amb la qual va guanyar el Premi Sant Jordi. El 1981 li va ser concedit el Premi Ciutat de Palma per la novel·la Quilòmetres de tul per a un petit cadàver. Ha tastat també altres gèneres, com el de les memòries i la literatura infantil i juvenil. El 2005 va reunir la seva obra narrativa breu a Tots els contes (2005), i l’any 2007 va publicar Ungles perfectes. Darrerament ha construït una brillant obra poètica que ha merescut el reconeixement unànime del món literari. N’és un exponent el seu darrer llibre, Fred als ulls.
Centre de Documentació del Patrimoni i la Memòria Carrutxa
Pel seu treball de recerca i divulgació en l’àmbit del patrimoni immaterial de les comarques de la Catalunya Nova i, principalment, del Baix Camp i del Priorat. Ha treballat tant en la col·laboració i la participació en moviments festius i populars de la comarca, com en l’estudi i la recerca de l’activitat cultural del moviment associatiu. Els seus treballs abracen des de l’antropologia, la història, la filologia, l’arqueologia, l’etnomusicologia i tot el calendari anual, sobretot al camp, passant per les festes que relliguen la cultura festiva del Principat amb la valenciana, aragonesa i mallorquina, fins al joc de bitlles, els correbous i les bandes de música. Duen a terme una labor rellevant tant en l’àmbit de la recerca com en el de l’associacionisme popular, fet que els dóna un alt crèdit.
Per la qualitat interpretativa d’una actriu versàtil i polivalent que la fa capaç d’abordar amb èxit personatges de diferents registres. La seva trajectòria abraça tant l’escenari teatral com els platós cinematogràfic i televisiu, en què ha destacat pel caràcter que imprimeix als seus papers, ja siguin de naturalesa còmica o dramàtica. El talent de l’actriu l’ha portat a triomfar aquests últims anys en obres de teatre com Incendis (2011), La rosa tatuada (2013) i Una giornata particolare (2015). En cinema, va guanyar el 2010 el Premi Gaudí a la Millor Actriu Secundària per Les dues vides d’Andrés Rabadán. Ha protagonitzat la sèrie Nit i dia de TV3.
Escultor israelià que constitueix una de les personalitats internacionals més rellevants en el camp de les arts plàstiques i que ha posat Catalunya en el mapa cultural i patrimonial internacional amb la creació del memorial Passatges. Aquest monument integra el paisatge de Portbou i el record de l’eminent filòsof alemany Walter Benjamin, la seva vida i la seva tràgica fi en aquesta població, on, després d’una dura travessa a peu, es va suïcidar el 26 de setembre de 1940 en saber que seria repatriat. L’obra evoca valors humans, de cultura i de pau, i s’erigeix en memòria de tots els que fugen de la guerra a la recerca de pau i llibertat. El magnífic encaix d’aquesta obra en terra fronterera i el seu contundent significat fan del memorial un autèntic símbol d’altruisme i humanitat en el moment actual.
Per la seva trajectòria intel·lectual i literària de reconegut prestigi internacional. Gran coneixedor de la literatura universal i hàbil narrador en llengua castellana, combina els gèneres de l’assaig i la novel·la en la seva creació, amb elogiades incursions en el món periodístic. Autor d’una vasta obra traduïda a més de trenta llengües, entre els seus llibres destaquen Historia abreviada de la literatura portátil (1985), Recuerdos inventados (1994), El mal de Montano (2002), Kassel no invita a la lógica (2014), Marienbad électrique (2015). Ha obtingut nombrosos reconeixements internacionals, entre els quals es troba el Premio FIL de Literatura en Lenguas Romances 2015 pel conjunt de la seva obra.
Per la seva trajectòria com a dibuixant satíric i escenògraf, pintor i professor de l’Institut del Teatre que ha contribuït a modernitzar la caricatura política i el periodisme gràfic, a través de les seves col·laboracions en publicacions com Triunfo, La Calle, Tele/eXprés, El Món, La Vanguardia i El Periódico de Catalunya, entre altres, i actualment en la publicació digital Catalunya Plural. Ha estat un renovador de les comparses festives i els espectacles de carrer i parateatrals, responsable de la comparsa de capgrossos Visca Picasso i creador d’escenografies, vestuaris i màscares per a teatre i òperes d’èxit representades arreu, des del Llibre de les bèsties de Ramon Llull (1995) fins a La Cenerentola a la Lyric Opera of Chicago (2015).
Josep Maria Aragonés i Rosa Fusté (Antaviana Films)
Josep M. Aragonés i Rosa Fusté són els fundadors d’Antaviana Films, empresa de postproducció audiovisual i efectes digitals. Professionals amb més de vint anys d’experiència a través d’altres projectes com Filmtel (1985) i Apuntolapospo (2004), tots dos són capdavanters en la recerca tecnològica en el camp dels efectes especials digitals, 3D i la seva aplicació pràctica. La seva tecnologia avançada en el camp digital al servei de la creació i la innovació cinematogràfica ha contribuït a enaltir el nivell de la producció audiovisual de Catalunya i fer-la més competitiva. Entre altres premis, han rebut reconeixements per les seves creacions en les pel·lícules Ningú no vol la nit, d’Isabel Coixet, El rey de La Habana, d’Agustí Villaronga, i La novia, de Paula Ortiz.
Per l’excel·lència en la seva constant dedicació a la recerca i la investigació en la cultura literària medieval catalana. Ha publicat preferentment estudis i edicions sobre la lírica i la narrativa medieval posttrobadoresca dels escriptors catalans del Tres-cents i el Quatre-cents, incloent-hi Bernat Metge, Jordi de Sant Jordi i Ausiàs Marc, amb una atenció especial envers la figura de Ramon Llull, de qui és una de les veus més reconegudes. Catedràtica de Literatura Medieval de la Universitat de Barcelona, ha estat impulsora i coordinadora dels tres primers volums de la Història de la literatura catalana, dirigida per Àlex Broch, una iniciativa que té com a propòsit convertir-se en la successora d’obres de referència de Jordi Rubió i Balaguer, de Martí de Riquer i Antoni Comas, i de Joaquim Molas.
Pel seu enginy creatiu en els àmbits del circ i de les arts de carrer, fruit d’una constant voluntat de recerca i ànim de risc en l’expressió escènica circense. Pioners en la incorporació del trapezi volant en els seus espectacles, Los Galindos han desenvolupat un llenguatge singular i proper a tots els públics que s’ha vist enriquit al llarg dels anys amb la col·laboració de grans professionals com Rogelio Rivel, Joan Armengol o Jean Palacy. La companyia, que enguany celebra els 25 anys, s’ha consolidat com a referent en l’àmbit nacional i internacional amb propostes artístiques en les quals l’emoció, l’humor i la faula fan de les realitats de la vida un espectacle compartit d’abast popular.
En reconeixement a l’excel·lència assolida per la formació en el seu àmbit i la consistent carrera internacional que ha desenvolupat des de fa prop de vint anys. Els integrants del Quartet són Vera Martínez, Abel Tomàs (violí), Jonathan Brown (viola) i Arnau Tomàs (violoncel), músics d’excepcional talent que han estat capaços de fusionar-se en una interpretació conjunta d’una sonoritat extraordinària. El seu repertori inclou un ampli ventall d’èpoques, des del barroc fins a la música contemporània, i s’adapta amb destresa a cada estil. Han estat mereixedors de diversos premis, entre els quals destaquen el Premio Nacional de la Música i el Premi Ciutat de Barcelona. Actualment, el Quartet és resident de la Musikhochschule de Colònia i imparteix classes a l’ESMUC.
Per la seva dilatada i activa carrera artística des dels anys 60 fins a l'actualitat. Va ser fundadora del Ciclo de Arte de Hoy (1962) i de les Muestras del Arte Nuevo (MAN 1964). Enfront de l'abstracció informal dominant al seu temps, creà un món personal, misteriós i inquietant, d'arrel surrealista i mirada pop des de la perspectiva de gènere, reivindicació en la qual ha estat una pionera de la seva generació.
Federació de Diables i Dimonis de Catalunya
Per la preservació dels valors de la festa popular al carrer, arrelada arreu del nostre país i per la capacitat del col·lectiu per afrontar la nova normativa europea sobre l’ús del foc, tot cercant fórmules d’encaix entre normativa i tradició. La ferma voluntat de formar i acreditar els principals artífexs de la festa ha garantit la pervivència i la seguretat de l’espectacle.
Per la rellevància de la seva poesia, de l’obra traduïda i la seva labor com a crític literari. Ha destacat per la seva aportació a les lletres catalanes, des d'obres primerenques com Homes que es banyen (1970) i reculls com Triomf del present. Obra poètica 1965-1983 (1991), fins a creacions com Natura morta amb nens (2000), Dos dies més de sud (2006) o la més recent Seixanta-un poemes (2014). Ha excel·lit en les traduccions al català d'El senyor dels anells de Tolkien (2002) i L’Odissea (2010) i ha traduït autors com Joseph Conrad, F. Scott Fitgerald o Seamus Heaney, entre d’altres. El seu treball al front de la Institució de les Lletres Catalanes entre 1998 i 2004 contribuí a consolidar aquesta institució.
Perquè ha esdevingut un centre d'art contemporani singular a Agramunt, creat a partir d'una instal·lació in situ de Josep Guinovart a l'antic mercat, que mostra els valors del paisatge, de la seva gent, i la projecció del món local envers l’universal. Ha vetllat per la presència de l'artista fundador, alhora que ha promogut l'art emergent i s'ha convertit en un al·licient per al turisme local i la promoció de la vila.
Per la seva significativa aportació a la dansa catalana i al seu ensenyament. Ha destacat com a primera ballarina del Gran Teatre de Liceu, com a solista del Ballet de Valònia i del Reial Ballet de Flandes, i ha dirigit Dart Companyia de Dansa. Des de l'Institut del Teatre, ha esdevingut un pilar en l'àmbit pedagògic i la seva tenaç dedicació a l'ensenyament de la dansa al nostre país ha deixat una significativa empremta en les noves generacions i en la continuïtat de la dansa contemporània a Catalunya.
Per ser un director de cinema que ha excel·lit a saber transmetre mitjançant la narració audiovisual la complexitat de la vida d'avui, amb tacte i sensibilitat. Els seus films parlen de la incomunicació, de la irrupció de la violència en la vida quotidiana i de les problemàtiques que assetgen els valors humans de la nostra societat. El llargmetratge Las horas del día (2003) va ser Premi de la Crítica a la Quinzena de Realitzadors del Festival de Canes i La soledad (2007) va rebre el Goya al millor director i a la millor pel·lícula. En els últims anys ha presentat els films Sueño y silencio (2012) i Hermosa juventud (2014), aquest darrer finalista als Gaudí 2015 com a millor pel·lícula.
Per la seva dilatada trajectòria en l’àmbit de la crítica d’art i especialment per la seva contribució a l’estudi, la difusió i l’anàlisi del periodisme gràfic català, des dels autors de les revistes de primers del segle XX fins als més contemporanis, amb més de setanta-cinc títols publicats, una tasca intel·lectual que ha culminat amb les publicacions els darrers anys d’Els dibuixants del ¡Cu-cut!, dedicades a les magnes figures d’Opisso (2013) i Junceda (2013-2014).
Com a reconeixement a una dilatada i consolidada trajectòria internacional com a actriu, directora teatral i empresària de teatre, que ha deixat un rastre inesborrable en l'escena teatral catalana i de l'estat espanyol. Com a actriu, ha donat vida als personatges femenins més característics de la dramatúrgia clàssica, com Fedra, Medea o Lucrècia, i ha retornat a l'escena catalana el 2015 amb la interpretació d’El Rei Lear de Shakespeare, amb què culmina una admirable carrera amb més de setanta obres teatrals.
Quico el Célio, el Noi i el Mut de Ferreries
Per l’èxit en la tasca de recuperació i difusió del patrimoni musical popular i tradicional de la Catalunya sud. Aquest grup emblemàtic de les Terres de l'Ebre ha obtingut nombrosos reconeixements al llarg dels seus vint anys de trajectòria, que va complir el 2013.
Per la sòlida labor en el camp de la història de la literatura. Gran especialista en Josep Pla, és director de la Càtedra que porta el seu nom i ha publicat rellevants llibres a l’entorn de la seva figura que han il·luminat els punts clau i més desconeguts d'aquest prolífic escriptor: Josep Pla: ficció autobiogràfica i veritat literària (1997) i ha editat i prologat La vida lenta. Notes per a tres diaris (2014), un recull d’anotacions autobiogràfiques inèdites de l’escriptor empordanès.
Per la seva contribució al coneixement universal en llengua catalana i perquè fa possible que el coneixement sobre la cultura catalana sigui accessible en qualsevol llengua, mitjançant la promoció de la Viquipèdia, enciclopèdia escrita des del rigor i la generositat del seu voluntariat. Fundada l’any 2008, el 2013 va ser reconeguda oficialment per la Fundació Wikimedia.
Per la seva tasca com a editor, filòleg i escriptor, fundador de l'editorial Quaderns Crema, en llengua catalana, on ha publicat l’obra completa de J.V. Foix, i d’Acantilado, en llengua castellana, amb un catàleg rellevant de títols. A aquest reconeixement al mèrit editorial se suma el de la seva labor com a investigador de l'obra de Josep M. Junoy i com a autor d’assaigs com Noucentisme, mediterraneisme i classicisme. Apunts per a la història d’una estètica (1994) o De la primavera al Paraíso. El amor, de los trovadores a Dante, publicat el 2013.
Per la seva infatigable investigació per vèncer la metàstasi cancerígena, que l'ha fet un referent mundial en la lluita contra aquesta malaltia. Els seus descobriments recents, des del prestigiós Sloan Kettering Institute de Nova York que dirigeix, han permès identificar els gens i els mecanismes de la metàstasi en ossos, pulmons i cervell, i han contribuït d’aquesta manera a obrir noves vies per evitar el caràcter letal d’aquesta malaltia, contra la qual també lluiten molts dels joves investigadors que tutela a l'Institut de Recerca Biomèdica de Barcelona.
Més d’un segle després del seu naixement el 1888 en plena Renaixença, continua duent a terme una tasca fonamental per a l’expansió i el coneixement de la sardana i aporta un llegat musical històric que l’ha convertit en un referent musical de primera fila al carrer. Pel fet de ser expressió de la Catalunya cívica, el president Francesc Macià li atorgà el títol de “cobla oficial de la Generalitat de Catalunya”, que li fou restituït després de la dictadura amb l’arribada de la democràcia el 1978.
Per la seva lluita en la innovació musical mitjançant la introducció de l'obra de compositors contemporanis en els cors que ha dirigit i especialment el Cor Madrigal de Barcelona, del qual és directora, avalada per una llarga trajectòria que l'han feta titular del Coro Nacional de España, de la Capella de Música de Santa Maria del Mar i del Coro de la Orquesta Ciudad de Granada, del qual va ser fundadora.
Per la seva singularitat com a pallassa catalana de trajectòria consolidada en l’àmbit nacional i internacional —ha treballat, entre d’altres companyies, amb el Cirque du Soleil. Encarna la dona pallassa, l’univers de les dones en clau d’humor femení en un circ sovint del tot masculí, posant de manifest que el riure també té gènere.
Coreògraf innovador, continuador de les noves tendències interdisciplinàries de la dansa contemporània seguint els passos dels seus mestres i predecessors, Anne Teresa de Keersmaeker i Robert Wilson, les quals ha aplicat a la companyia Roberto Olivan / Enclave Arts del Moviment, on integra el circ i la performance a la dansa, buscant la fusió de les arts escèniques del moviment.
Perquè ha esdevingut un model internacional en format i continguts, basat en la connexió entre creativitat i tecnologia, que van ser els seus valors fundacionals ara fa vint-i-un anys. També és punt de trobada de diferents disciplines i comunitats creatives i pren el pols al panorama actual de la producció musical i les seves interaccions amb el món audiovisual, la creació digital i els new media.
Museu nord-americà dedicat a l’obra i la figura de Salvador Dalí, fruit d’una extensa i rellevant col·lecció privada reunida pel matrimoni A. Reynolds Morse i Eleanor R. Morse, amics de l’artista, que constitueix un nucli molt important per a la difusió mundial de l'obra de Dalí i a la vegada de l'art català actual.
Pel fet de ser un escriptor que s'enfronta a la vida contemporània des de les relacions humanes amb una visió contrastada entre generacions, entre gèneres i amb especial atenció a la joventut, d’una manera innovadora que li ha reportat èxit de crítica i públic, que ja assolí amb les seves primeres novel·les com El món d'Horaci (1995) o Carta a la reina d'Anglaterra (1997). Darrerament, la seva obra ha assolit noves fites rellevants amb llibres com De Robinson Crusoe a Peter Pan. Un cànon de literatura juvenil, Els jugadors de whist i Dies de frontera, Premi Sant Jordi de novel·la de l’any 2013.
Música Veredicte: Pianista de jazz, professor i concertista arreu del món, ha participat en diversos projectes de dansa, teatre, moda i arts visuals. Amb el CD El laberint de la memòria va recórrer en gira els Estats Units durant el 2011. És un músic singular, d’una qualitat, un virtuosisme i una versatilitat destacables, amb una entitat contundent i sòlida, que avala la projecció internacional en els àmbits de la improvisació i el jazz.
Són més de cent cinquanta anys d’història al servei de la cultura i la societat reusenca i catalana. El Centre de Lectura de Reus suma la naturalesa patrimonial per la conservació i difusió dels seus fons bibliogràfics i la voluntat de generar dinàmiques amb una programació d’activitats rica i plural, a més de participar en projectes experimentals de caràcter didàctic, com l’Antena de Coneixement, promoguda per la Universitat Rovira i Virgili.
Escriptor i traductor en llengua castellana. Les seves novel·les creen un lligam biogràfic i estètic entre l’autor i la seva ciutat d’origen, Barcelona, fent-ne un retrat interpretatiu en clau de passat i de present, des del seu primer èxit amb La verdad sobre el caso Savolta (1975), fins a la darrera novel·la, El enredo de la bolsa y la vida (2012), passant per La ciudad de los prodigios (1986) o Sin noticias de Gurb (1995). Ha escrit en català l’obra de teatre Restauració (1990). Amplia els marges de la narrativa actual amb ironia i sentit de la paròdia.
Dissenyadora de joies i complements per a Tiffany. Vinculada a Catalunya des dels anys seixanta i relacionada amb artistes de la seva generació, ha fet una notable tasca de mecenatge cultural, científic, humanitari, educatiu i de defensa dels drets humans, des de la Fondazione Ferdinando Peretti, a Roma, i l’Elsa Peretti Foundation, a Sant Martí Vell, al Baix Gironès, sempre conjugant passat i present, tradició i innovació. Des d’aquesta entitat, ha promogut les arts visuals, així com la consolidació, la protecció i la difusió del patrimoni històric, artístic, cultural, artesà i arquitectònic de Catalunya. En el darrer any ha treballat en projectes com la rehabilitació de l’interior de l’església de Sant Martí Vell i l’ordenació dels documents històrics del segle XVI del poble, i en la conservació de l’arxiu fotogràfic d’Oriol Maspons i en la de la ciutat romana d’Empúries.
Per la seva trajectòria innovadora en el món del teatre català des de l’Institut del Teatre (1971-1981) i el Centre Dramàtic de la Generalitat (1982-1988). A la vegada és significativa la fundació posterior del Brossa Espai Escènic de Barcelona i l’impuls de La Seca-Espai Brossa, des de l’any 2010, com a fàbrica de creació i representació de les arts escèniques contemporànies, amb la tenaç voluntat d’unir cultura popular i avantguarda.
Escriptora d’una gran capacitat d’observació, aporta una visió decisiva de la vida contemporània des de fets existencials com la malaltia, la mort, les relacions familiars o la comunicació entre les persones. Debutà amb No se sap mai (1996) i va obtenir el Premi Ramon Llull de les Lletres Catalanes 2012 per la novel·la La dona veloç. Ha construït una obra literària personal, d’una consistència i una ambició exemplars, que configura un món rigorós i a la vegada d’un humor paradoxal.
Oceanògrafa i microbiòloga, d’àmplia trajectòria internacional. Pionera en la participació espanyola en la investigació de l’Antàrtida, liderà la Base Antàrtida. Científicament, és ben representativa i d’abast mundial la seva fructífera recerca en la bacteriologia marina des de la Delegació del CSIC a Catalunya.
Per la rellevància de la tasca educativa al capdavant de la Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya, coneguda com ESCAC i que, des dels inicis al 1993, ha format el talent de noves generacions de professionals d’alt nivell pel que fa la creació i la tècnica de l’audiovisual que configuren l’excel·lència de la indústria audiovisual catalana.
Per la seva aportació al pensament català en assaigs com ara Apologia del present: assaigs de fi de segle (1989) i Contra la indiferència (2010). La izquierda necesaria: contra el autoritarismo posdemocrático (2013), contra la manca d’idees i la necessitat del conflicte com a motor del progrés, valora el rol del pensament i de l’intel·lectual en la regeneració democràtica en el marc de la crisi econòmica i social. Ha estat president de l’Institut de recherche et d’innovation i director de l’Institut d’Humanitats de Barcelona. Entre 1994 i 2011 va dirigir el Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), de concepció multidisciplinària, des d’on va promoure múltiples iniciatives per la cultura i la reflexió contemporànies.
La dilatada trajectòria d’aquest reconegut escultor exemplifica la problemàtica de l’escultura durant la segona meitat del segle XX. El seu pas per París els anys cinquanta i per Londres els seixanta li dona una visió internacional de l’art, del context històric i de l’humanisme de postguerra. Com ha constatat la mostra retrospectiva a la Fundació Vila Casas, l’obra de Torres Monsó confronta amb audàcia creativa els interrogants de la condició humana, des del més íntim fins al més universal. Les seves obres d’art públic més significatives, com les lletres A, B, C, Q (1980) o Llapis (1981) —instal·lades als carrers de Girona— recreen de forma singular la corporeïtat i el món de l’objecte.
Premi Nacional de Cultura d'Arquitectura i Espai Públic
Pel seu esperit emprenedor i innovador en construccions sostenibles, amb projectes d’arquitectura domèstica adequada a les condicions climatològiques, que li han valgut reconeixements internacionals. Ha excel·lit en la rehabilitació de construccions tradicionals dels Pirineus, com refugis, allotjaments rurals o pallers, que ha transformat en habitatges bioclimàtics i de baix consum. És rellevant la Casa Passiva Arboretum, amb estructura de fusta aïllant i llana d’ovella, i la construcció passiva modular transportable Noem, amb control de les emissions de CO2 en tots els processos i materials, que ha guanyat el 1er Premi Europeu de l’Esperit Emprenedor de la Unió Europea.
Per la seva aportació com a urbanista, escriptor i professor, en especial per la seva etapa al capdavant dels projectes de l’Ajuntament de Barcelona en el període de preparació de la ciutat pels Jocs Olímpics de 1992. Pel reconeixement, enguany, que significa el premi europeu Erasmus (Praemium Erasmianum) que s’atorga a Holanda a les persones que més han aportat a la cultura europea. Amb el Premi Nacional es fa palès que l’urbanisme també és un camp d’excel·lència a Catalunya, amb prestigi internacional.
Pel seu estimulant compromís amb la cultura arquitectònica durant dècades, tant des del seu despatx professional com des del mestratge en l’àmbit acadèmic. El 2009 va ser un any especial per a Bonell com a co-comissari de l'exposició "Architecture Catalane" a París, coautor de projectes com el complex d’habitatges i la plaça de Tillburg (Holanda) i la recent ampliació de l’Hospital de Sant Pau de Barcelona. També ha guanyat concursos importants, com l’ampliació del Parlament de Lausana, i tots ells són exemples clars d'una arquitectura solidària amb la ciutat, que dóna tanta importància a allò construït com al buit comunitari que el fa present.
Per la seva incansable recerca i divulgació d'estudis sobre Le Corbusier incorporats a 'Massilia. Annuaire d'études corbuséennes' i per la seva dilatada trajectòria com a crític d'arquitectura.' Segons el jurat, el 'mestratge' de Quetglas a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura i com a catedràtic de la Universitat Politècnica de Catalunya i també els seus assaigs han permès de 'construir una cultura arquitectònica densa i singular basada en el rigor i la permanent exigència crítica.
Premi Nacional de Cultura d'Arts Visuals
Per la seva destacada contribució a l’art conceptual català dels anys 70, amb una dilatada trajectòria transcorreguda entre Nova York i Barcelona, que ha presentat amb gran èxit al Macba a l’exposició En el laberint. Ha practicat l’environament, l’acció, l’escultura, i ha reflexionat sobre fenòmens de percepció en l’espai, amb accent femení. Aquesta retrospectiva ha rebut el premi de l’Associació Catalana de Crítics d’Art 2011 a la millor exposició de recerca històrica.
Pel seu paper determinant en la cultura fotogràfica contemporània a través de les seves múltiples activitats com a artista, professor, historiador, assagista, comissari d’exposicions, editor, promotor de polítiques i festivals com la Primavera Fotogràfica, SCAN, etc., al llarg d’un període de més de 30 anys, erigint-lo en la historia viva de la cultura fotogràfica local e internacional. Simultàniament, ha desenvolupat un treball de creació i reflexió que analitza els conflictes entre natura, tecnologia, imatge fotogràfica i veritat, enguany materialitzat en el projecte A través del mirall presentat a la galeria Àngels Barcelona i en el llibre La cámara de Pandora. La fotografia después de la fotografía de l’editorial Gustavo Gili.
Per la capacitat d’experimentar en diversos mitjans simultàniament, per evolucionar constantment i per haver forjat una trajectòria sòlida que transita des del conceptual fins a les investigacions més recents sobre les relacions entre art i ciència. L’exposició “Freqüències” —que va tenir lloc a l’Arts Santa Mònica— resumia la complexitat tècnica i conceptual d’una artista que entén la utopia com un laboratori i l’art com un lloc de trobada entre diverses disciplines del coneixement.
Per l’exposició retrospectiva “Da Capo”, presentada al MACBA, que recull de forma exhaustiva l'evolució de la seva trajectòria i també el seu compromís social i polític. L'exposició reflecteix la capacitat de Torres d'incorporar noves eines i llenguatges, així com la seva voluntat d'entendre el present sense oblidar-se del passat.
Per l’excel·lència de la seva videografia escènica i els efectes visuals en obres de teatre i òperes amb la seva productora Urano. L’any 2011 va ser el responsable de l’escenografia videogràfica de diverses obres interpretades per La Fura dels Baus, com Le grand macabre, de Ligeti, al Gran Teatre del Liceu, i també de Turandot, de Puccini; Tristan et Isolde , de Wagner; Quartett, de Heiner Müller; Sonntag aus Licht, de Stockhausen, i El baró Münchhausen, a diversos teatres d’arreu del món. L’impacte de les seves creacions visuals fa de l’experiència escènica un espai emocional singular i únic en l’espectador.
Per la seva capacitat de posar-se al servei de diversos projectes, traduint les intencions dels altres a un llenguatge audiovisual propi, tal com s’ha demostrat en quatre dels seus treballs: Barcelona, visions de la primera metròpoli, l’exposició sobre Ildefons Cerdà al Museu d’Història de Barcelona, l’audiovisual per a l’obra de Tom Stoppard Realidad i l’audiovisual del Pavelló de Barcelona de l’Exposició Universal de Xangai.
Per demostrar cada setmana, durant els darrers 20 anys, amb el programa Thalassa que és possible fer televisió temàtica d’alta qualitat –en forma i fons- i aconseguir telespectadors fidels mitjançant reportatges sobre mars, llacs, rius i oceans.
Perquè sap dibuixar amb traç fort un punt de trobada i reconeixement de la indústria i la cultura del cinema d'animació català, i per haver consolidat un espai obert i creatiu en diàleg amb altres cultures i públics diversos des del llenguatge de l'animació a Lleida.
Per una nova manera d’entendre el gènere documental amb El cuaderno de barro, realitzat el 2011, que mostra la forma de treballar del pintor Miquel Barceló a la seva cabana taller de Mali, i per la gènesi ritual de l’acció a Paso doble, representada al poble de Gogolí (Mali), que el realitzador filma al seu lloc d’origen. La naturalitat amb què es copsa el procés de treball de Barceló i el xoc de cultures entre l’equip de la pel·lícula i els habitants originaris d’aquest poble creen una atmosfera d’il·lusió i una expectació que converteix el procés cinematogràfic en una experiència gairebé ritual i de participació col·lectiva.
Per la recuperació de Jordi Cadena com a director de cinema. Per l’autoria a quatre mans d’Elisa K, feta també amb Judith Colell, tot conservant cadascú el seu estil, però sense perdre la coherència d’una història única. Per l’adaptació del conte Elisa Kiseljak de Lolita Bosch, passat a la pantalla de manera sorprenent, amb una gran força i bellesa, i que ha merescut el reconeixement de la crítica nacional i internacional.
Per la pel·lícula A través del Carmel, on, en un únic pla seqüència de noranta minuts, dona veu a més de dues-centes persones anònimes que van viure de prop l’esfondrament a les obres del metro, escolta les seves converses i els sons de la ciutat. La memòria sobre el passat conviu amb el batec de la vida, el present i els anhels del futur, en un testimoni vibrant i emocionant de la ciutat.
Per la realització de la seva pel·lícula Mudanza, rodada en un únic pla seqüència, obra d’aquest cineasta, productor (entre d’altres, de Luis Buñuel i la seva emblemàtica pel·lícula Viridiana) i activista polític, que ha aconseguit conciliar els circuits de l’art i del cinema, i ha introduït la seva obra a museus nacionals i internacionals com el MoMA de Nova York.
Fira de Circ al Carrer de la Bisbal d’Empordà
Pel seu bon criteri i rigor professional des que va ser creada el 1996, per l’encertada optimització de recursos, per la seva qualitat artística i per l’impacte territorial i la popularitat que ha assolit. La Fira ha integrat el circ com a eina pedagògica i educativa en l’ensenyament públic i en els joves adolescents. A aquests valors, l’any 2011 s’hi va afegir el de la potenciació del vessant solidari, mitjançant la col·laboració amb Educació Sense Fronteres, els pallassos d’hospital Xarop de Clown i l’associació de treball amb discapacitats psíquics El Trampolí.
Per dominar l’escena, per haver creat un clown original i per l’espectacle Rococó Bananas. El jurat vol destacar la seva llarga trajectòria artística i la perfecta trobada entre el circ tradicional i el nou circ, perquè ens mostren el clown fins al paroxisme i dominen l’escena fins a delatar la seva formació de carrer i els llargs anys de rodamóns. L’espectacle Rococó Bananas recull frenèticament aquestes virtuts que, adobades amb el fil conductor de la música, ens ajuden a entendre molt millor el fantàstic món del circ.
Le sort du dedans de la companyia de circ Baró d’Evel, és una genial combinació d’ofici i de poesia, de sensibilitat i de virtuositat. Un espectacle de circ que, sumant instants irrepetibles, sorprèn i meravella pel domini del llenguatge escènic i per la força del seu “aquí i ara” que deixa una empremta duradora en l’espectador.
Associació de Professionals de Circ de Catalunya (APCC)
Per haver aconseguit, en quatre anys i escaig, que es materialitzin mesures i projectes que permeten d’existir i créixer a les arts circenses, en totes les modalitats, així com per haver demostrat que jugar amb la gravetat no és incompatible amb el seny i que els mateixos artistes poden impulsar les polítiques culturals.
Per la seva contribució al camp de la il·lustració del llibre infantil amb una dilatada trajectòria que inicià el 1968, per la qual ha estat distingida amb nombrosos reconeixements internacionals. L’any 2011 il·lustrà La croada dels nens, amb text de Bertold Brecht, un commovedor poema èpic sobre l’èxode dels infants orfes a l’Europa de la Segona Guerra Mundial. Solé l’ha interpretat des d’un registre auster, amb tinta negra i amb una segona tinta vermella color de sang, que reflecteix emocionalment l’horror de la guerra en els infants que es veuen obligats a fugir.
Miguel Núñez. Mil vidas más, d'Alfons López, Pepe Gálvez i Joan Mundet, és un llibre punyent que recupera una part de la nostra memòria històrica amb una obra plena d’intel·ligència i emoció, en la qual els vibrants textos i les acurades il·lustracions van acompanyats d’unes historietes amb una força narrativa i gràfica excepcional.
Guió i dibuix es complementen extraordinàriament a El Arte de Volar. A partir de la història personal d’Antonio Altarriba Lope, nascut a Peñaflor (Zaragoza), a temps per viure de ple la Guerra Civil i les seves conseqüències, Kim dibuixa una obra de llarga durada plena de detalls quotidians posant l’humor al servei d’una història dura com la pedra foguera, retratant la realitat amb les seves grandeses i misèries. Una crònica que no surt als llibres d’Història però que descriu amb precisió el cor i l’ànima de les persones que van viure el conflicte i que els autors transmeten calladament, com si no hi fossin.
Guillem Cifré juga en els seus còmics amb les situacions de la vida quotidiana per convertir-la en una paradoxa. A Artfòbia II, el segon lliurament de les tires publicades per Cifré al diari Avui, aconsegueix diluir, mitjançant un humor molt fi i un traç original, la realitat i la imaginació. Altera el significat de codis i convencions i el lector es veu abocat, amb els objectes i els personatges, a una comèdia surrealista.
Premi Nacional de Cultura de Cultura Popular
Pel rigor i l’excel·lència del seu treball en la recerca i la divulgació de la música popular. L’any 2011 aquest etnomusicòleg publicà Els Segadors. De cançó eròtica a himne nacional, un estudi amè i minuciós alhora sobre l’actual himne de Catalunya. Doctor en Història de l’Art, intèrpret de violí, rellevant investigador de la música oral d’arreu, ha estat present en el llarg i fecund desenvolupament dels vint-i-cinc anys del Festival Tradicionàrius.
Per la tasca realitzada de divulgació del folklore i de la monografia local reflectida en el seu catàleg de 2010. La Llibreria Quera del carrer de Petritxol de Barcelona, a més de difondre l’excursionisme, mostra el seu compromís amb la cultura popular des de fa noranta-cinc anys.
Per la continuada recerca i divulgació de contes actuals i tradicionals a escoles, biblioteques i centres culturals. Roser Ros és impulsora de nombroses iniciatives, com ara l’Associació de Narradores i Narradors (ANIN) o l’associació i revista Tantàgora, des d’on es fa intercanvi i es dona formació. L’any 2009 ha dirigit l’edició del llibre-CD Quins uns els gegants!, sobre el repertori etnopoètic vinculat a la descendència dels déus de la mitologia grega Gea i Urà.
Per la continuada tasca de recerca, difusió i recreació del patrimoni de la cultura immaterial catalana, especialment pel que fa a l’anàlisi de les llegendes, el teatre, el circ, la música tradicional i el calendari festiu. Des del seu càrrec en les àrees de cultura, ha col·laborat en la redefinició de moltes activitats festives al carrer i al teatre de ciutats com Granollers, Barcelona i, especialment, Vilanova i la Geltrú. Ha estat l’autor dels arguments i textos de la cercavila de l’imaginari llegendari de la comarca del Garraf, que actualment té vuit comparses. L’any 2008 es va celebrar el 10è aniversari d’aquesta cercavila infantil de la Festa Major de Vilanova i la Geltrú.
La Porta - Associació de Dansa Indendependent de Barcelona
Per la seva tasca admirable a l’entorn de la dansa i la creació contemporània des de la seva creació el 1992 i perquè ha contribuït a activar el sector des d’una posició radicalment independent i ha donat visibilitat a importants i reconeguts artistes nacionals i internacionals no sempre prou presents a les programacions regulars. Així mateix, perquè ha orientat una part rellevant de la seva acció a donar suport a creadors emergents, una feina de gran valor dins el paisatge creatiu de Catalunya els darrers vint anys.
Associació de Professionals de la Dansa de Catalunya (APdC)
Pel nou impuls amb què l'APdC ha introduït millores en l’àmbit de les noves tecnologies pel que fa a la informació, la comunicació i la difusió de la dansa; per la tasca d’ajuda i de suport als joves creadors i, sobretot, per continuar lluitant incansablement per un reconeixement digne de la professió i la regulació dels drets laborals del sector de la dansa.
Pel conjunt de la tasca de creació coreogràfica amb la companyia Nats Nus i la incorporació d’altres llenguatges escènics i arquitectònics, amb humor i poesia. Cal destacar la seva tasca a favor de la difusió de la dansa i de la creació de nous públics, així com els projectes educatius i familiars que ha desenvolupat amb Nats Nuts i Claudia Moreso, com ara Momentari, dins del cicle Dan Dan Dansa del Mercat de les Flors. L’honora també la seva implicació en projectes d’àmbit social, on la dansa és una valuosa eina d’integració i comunicació amb la societat.
Per la seva passió i tenacitat donant suport a la dansa al llarg dels anys; per la creació de la Mostra de Videodansa, de l’associació NU2’s i del festival per a la imatge, dansa i nous mitjans IDN, plataformes que tenen com a objectiu impulsar projectes de recerca, producció i difusió de treballs que vinculen la dansa i l’audiovisual mitjançant el foment de la incorporació de les eines digitals a la creació coreogràfica tot sensibilitzant nous públics.
Per la seva contribució a la creació en l’àmbit del disseny gràfic i per la seva aportació fonamental a la reflexió sobre l’entorn de la praxi professional i la cultura de la imatge. Autor de nombrosos llibres sobre disseny gràfic i tipografia, el 2011 publicà Cròniques de disseny amb gust de menta, vainilla o xocolata, un llibre de memòries personals i professionals, que deixen constància de l’ aprenentatge i d’un ofici, des d’alguns moments singulars de la seva història creativa i personal, que es converteixen en esclats de reflexió artística general.
Per haver sabut conjugar, al llarg de la seva trajectòria, caràcter personal i capacitat de comunicació per a cada projecte concret, tot plegat sota l’aparença del joc i de l’humor però impregnat d’una gran intel·ligència visual i narrativa. Coincidint amb els seus seixanta anys, Javier Mariscal va viure el 2010 un moment de reflexió amb la seva exposició retrospectiva a la Pedrera i, alhora, un projecte de futur amb l’estrena de la pel·lícula Chico & Rita, realitzada juntament amb Fernando Trueba.
Pel disseny i desenvolupament de la imatge gràfica de l’Arts Santa Mònica, que culmina una trajectòria brillant en el camp del grafisme i de la comunicació. Per la seva implicació a l’hora de dirigir plataformes culturals com La Fundació Gràfica, el FAD, o el Cercle Artístic de Sant Lluc, recentment renovat. El seu treball, sempre arriscat i provocador, fa que la professió s’endinsi cap a nous territoris entre l’art, el disseny, la cultura i el pensament.
Per la seva amplitud de registres, de cartellista a inventor de tipografies. Ha sabut respondre a través del grafisme a una societat canviant cada cop més plural i receptiva. Capdavanter en el disseny editorial, comparteix generosament els seus coneixements actuant com a president de l’ADG-FAD i escrivint llibres com Veintidós consejos sobre tipografía (que algunos diseñadores jamás revelarán) y Veintidós cosas que nunca debes hacer con las letras (que algunos tipógrafos nunca te dirán) publicats per Actar.
Poeta, rapsode, prosista, dramaturg, articulista i estudiós de la literatura catalana del segle XIX i XX. Des dels anys 70 i 80, Enric Casasses ha contribuït decisivament a renovar i a enriquir el panorama de la lírica catalana contemporània. Fonamentalment la seva aportació s’ha plasmat en una vasta obra creativa, en les seves nombroses propostes escèniques i musicals per revifar la presència social de la poesia i en el seu mestratge innegable que ha servit per orientar i impulsar poetes joves de les generacions més recents. El seu darrer poemari, Bes nagana (que en rus col·loquial vol dir sense pistola), és una baula més en la sòlida i indiscutible trajectòria de l'autor, que aposta per la força de la paraula.
Per mostrar-nos des de fa anys la qualitat humana i intel·lectual de la seva obra literària com a poeta, narradora, assagista, dramaturga i traductora. L’any 2010, però, destaca com a poeta, amb Animals i plantes, i com a assagista, amb França: gener 1939. La cultura catalana exiliada i L’exili violeta. Pessarrodona és “una dona de lletres” en el sentit més genuí. Una “donassa”, com ella ha dit d’altres escriptores, de la literatura catalana.
El testament d´Alcestis és una mostra més de l’alta literatura de Miquel de Palol i un punt d’arribada i fusió d’alguns dels títols més importants de la seva obra com El jardí dels set crepuscles i El Troiacord. Però El testament d´Alcestis també presenta novetats importants en relació a les obres anteriors com són la presència i la reivindicació d’uns valors com el bé, la generositat, l’heroisme i el sacrifici. Descobrir les raons i els motius de la mort del personatge femení , representat aquí com Aloysia, és una prova i exemple de les riques potencialitats de la ficció narrativa.
Per la seva 'Introducció a la Ilíada: Homer entre la història i la llegenda' que precedeix a la traducció de la Ilíada, actualment en procés. El llibre de Pòrtulas és una sàvia i competent explicació de tota la problemàtica del text homèric, tant des de la perspectiva filològica com històrica, i dels misteris que envolten la personalitat del seu autor. Un llibre que situa la hel·lenística catalana al mateix nivell que els estudis internacionals.
Al Festival Barnasants dirigit per Pere Camps. Creat l’any 1996, ha esdevingut un festival de referència en la cançó d’autor i per la seva implicació en la creació d’una futura xarxa europea de festivals d’aquesta categoria. El 2011 va celebrar el seu 16è aniversari amb una expansió a València, l’Alguer i Tolosa de Llenguadoc. Així mateix, ha iniciat un programa de projectes transfronterers amb el Festival occità Sèm e Seremos, alhora que impulsa l’enfortiment dels ponts culturals amb països llatinoamericans.
Pel rigor i valentia de les seves propostes, sempre dotades d’un caràcter innovador. En el seu recent espectacle "Historias de viva voz", estrenat a Sevilla, el cantaor badaloní va tornar a posar de manifest el seu talent inesgotable al servei del flamenc.
Per les seves composicions, d’una gran profunditat i inspiració, en les quals brilla el seu excepcional domini de la corda. A cavall entre la tradició històrica i la sensibilitat contemporània, Cervelló escriu mogut tant pels esdeveniments mundials com es fa palès amb Anna Frank, un símbol i Clamor o Madrid 11 de marzo, com per donar veu al seu instrument fonamental, el violí. Destaquen Fantasia Concertante, Formes per a una exposició i el Concert per a violí i orquestra, estrenat el 2009 a l’Auditori de Barcelona per l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, dirigida pel mestre Antoni Ros Marbà així com l’enregistrament a Sant Petersburg de la integral dels seus quartets de corda, a càrrec del prestigiós quartet rus Atrium String Quartet.
Pel seu treball monumental de recerca i investigació musical culminat amb l’enregistrament de l’obra Jérusalem. La Ville des deux Paix: La Paix céleste et la Paix terrestre, que ha dut a terme amb la col·laboració de músics de diferents països i cultures, entre els quals hi ha els integrants de les formacions la Capella Reial de Catalunya i Hespèrion XXI, que ell mateix va fundar i dirigeix. L’homenatge a aquesta ciutat tan especial porta un missatge de pau i és una gran lliçó d’integració cultural a través de la música.
Premi Nacional de Cultura de Patrimoni Cultural
L’any 1929 es creà l’Arxiu Museu Folklòric de Ripoll, el primer museu català dedicat a l’etnografia, inspirat per Rossend Serra i Pagès i Tomàs Raguer. Des d’un bon principi, l’actual Museu Etnogràfic de Ripoll mantingué la clara vocació de mostrar pedagògicament l’home en el seu entorn econòmic antic. L’any 2011, un cop completat un període de reestructuració, tornà a obrir després d’haver viscut una reeixida modernització. Per tots aquests anys de labor continuada, el museu de Ripoll és un dels equipaments culturals més rellevants i renovadors de l’etnografia a Catalunya.
Per la seva tasca a favor del patrimoni fotogràfic que ha desenvolupat al llarg de tota la seva vida professional i particularment aquests darrers anys com a conservador de fotografia del Museu Nacional d’Art de Catalunya, MNAC.
En referència a una pintura anònima del segle XVIII que escenifica un dia de mercat, Albert Garcia Espuche presenta un treball magnífic: La ciutat del Born, resultat d'una recerca històrica minuciosa en què, partint de les restes arqueològiques trobades al subsòl del Mercat del Born, reconstrueix la vida socioeconòmica i cultural de la Barcelona del XVIII. Tot fent confluir les eines i els oficis, el gra i els botiguers, els vestits i els compradors, les cases i els seus habitants —en suma, les pedres i la vida— aconsegueix una obra bella i d'edició impecable, una fita de la historiografia catalana.
Per la seva important aposta cultural, social i educativa, que es tradueix en una filosofia de rehabilitació del patrimoni arquitectònic i visual del nostre país. Després d'una intensa trajectòria d’actuacions al territori —Can Mario de Palafrugell, Palau Solterra de Torroella de Montgrí i Espai VolArt de Barcelona— que donen cabuda a una important col·lecció d’art contemporani, destaca la generosa recuperació de Can Framis al 22@. Un exemple eloqüent i poc freqüent de la societat civil compromesa amb la cultura, que ha sabut respectar el patrimoni industrial convertint-lo en un centre d’art.
Premi Nacional de Cultura de Pensament i Cultura Científica
Per les seves aportacions a la biomedicina en el camp cardiovascular i la seva incansable lluita per la conscienciació social per a la millora de la salut, mitjançant la prevenció de les malalties del cos. Autoritat mundial en cardiologia, dirigeix el Zena and Michael Wiener Cardiovascular Institute del Mount Sinai Medical Center de Nova York. Doctor Honoris Causa per vint-i-sis universitats d’arreu del món, ha rebut els principals reconeixements científics de les quatre organitzacions internacionals cardiovasculars més importants. És un gran defensor de la dignitat humana a partir de la salut.
Per exercir el colideratge des de Catalunya (Institut de Ciències del Mar, CSIC), i en estreta col·laboració amb la UPC, de la missió Soil Moisture and Ocean Salinity (SMOS) de l’Agència Espacial Europea, que consisteix en l’estudi del cicle global de l’aigua al planeta Terra. En el marc d’aquest estudi, s’ha llançat un satèl·lit que, utilitzant radiometria en microones, mesura per primera vegada des de l’espai la humitat del sòl i la salinitat dels oceans.
Per haver realitzat càlculs impossibles de fer amb els mètodes tradicionals aplicant la seva especialitat, la computació quàntica. La seva obra, pionera, s'avança a la fabricació dels anomenats ordinadors quàntics destinats a ser la pròxima gran revolució científica. Malgrat ser tan jove, Cirac, actualment director de l'Institut Max Planck d’Òptica Quàntica a Garching (Alemanya) és un dels autors més consultats i citats en el seu camp.
Per la seva aportació subtil i reflexiva a la interpretació dels orígens de l'espècie humana, la creació d'un sistema d'anàlisi de la tecnologia prehistòrica i el reconeixement de l'antic poblament de la Península Ibèrica a la Serra d'Atapuerca (Burgos), on ha desenvolupat un programa d'investigació multidisciplinari.
Per la molt digna culminació, l’any 2008, d’una dilatada i exemplar trajectòria com a reportera internacional a Televisión Española, TVE, i pel seu compromís com a flamant presidenta del Centre Internacional de Premsa de Barcelona (CIPB).
Premi Nacional de Cultura de Projecció Social de la Llengua Catalana
Creat l’any 1961, en ple franquisme, com a eina de la societat civil al servei de la difusió del coneixement i de l’ús de la llengua catalana, Òmnium Cultural ha treballat tenaçment al llarg d’aquests darrers cinquanta anys arreu del territori amb l’objectiu de defensar, consolidar i promoure la llengua i la cultura catalanes com a fonaments de la identitat nacional de Catalunya. La presència i la incidència d’Òmnium en el conjunt de la societat catalana són fonamentals, com quedà clarament palès en la labor de mobilització duta a terme l’any 2010 arran de la Sentència del Tribunal Constitucional sobre l’Estatut d’Autonomia de Catalunya.
Pel treball de formació i socialització en català, assumit amb naturalitat i empenta des de la creació de la revista en plena dictadura, el 1961, amb un model d’estàndard ric al mateix temps que clar, literari des d’una base popular, i tan juganer, expressiu i acolorit com pensat des del rigor, fins al punt d’haver aconseguit que barrufessin i s’engresquessin en llengua catalana una bona colla de generacions d’estaments i procedències molt diverses al llarg de cinquanta anys de trajectòria.
Per ser un exemple empresarial brillant i amb èxit d’una aventura periodística en català i per a Catalunya basat en la informació preferentment regional i local. Durant els darrers 30 anys, El Punt ha contribuït amb fermesa a la tan desitjada normalització lingüística amb diferents edicions territorials del diari, un lloc web eficaç i diverses capçaleres entre les quals destaquen Presència, El 9 Esportiu, Punt de Festa, i, darrerament, la del diari Avui. Mercès a la tasca de centenars de professionals, juntament amb la fidelitat de milers de lectors, El Punt i els seus satèl·lits formen part indiscutible del patrimoni lingüístic i cultural català.
Per la tasca com a llibreter a Vall-de-roures (Matarranya, Terol), a la Llibreria Serret, des d’on promou escriptors catalans, i fomenta l’edició i la difusió de la literatura ebrenca i dels autors vinculats a les Terres de l’Ebre i a l’Aragó catalanòfon, vivificant l’estima envers la llengua catalana allà on no és oficial.
Amb una llarga trajectòria com a actriu de teatre, televisió i cinema, ha practicat amb una professionalitat exemplar i d’una manera brillant i persistent diversos gèneres i disciplines, i ha viscut l’aventura escènica des de les èpoques de l’ Escola d’ Art Dramàtic Adrià Gual als anys 60, fins avui. Al desembre de 2011 representà al Teatre Tantarantana Vosté ja ho entendrà, un monòleg intens i compromès de Claudio Magris sobre el mite d’ Orfeu on representà l’ Eurídice moderna, caràcter en el qual es posaren de manifest els seves dots d’actriu en l’ús precís de la paraula.
Per la seva interpretació excel·lent de “Primer amor” de Samuel Beckett, en versió de Sanchis Sinisterra i traducció d'Anna Soler, en la qual l'actor aconsegueix agermanar uns registres de paraula i de gest excepcionals, realment innovadors.
Per la seva excel·lent interpretació de l’agonia de Dona Obdúlia Montcada a l’obra Mort de dama de Llorenç Villalonga que es va poder veure al Teatre Principal de Palma i a la Sala Petita del TNC. Una lliçó de teatre impecable que culmina els trenta anys d’ofici d’una actriu versàtil, sòlida i extraordinària que ha anat teixint l’ofici als escenaris, a les pantalles i als platós de televisió.
Per l’excel·lència de les seves interpretacions teatrals, tal com ha quedat palès en els darrers muntatges que ha protagonitzat. Contundent, singular, persuasiu, emotiu i impecable en tots els seus registres, ja sigui interpretant Ibsen, Koltès, Shakespeare o Pinter, el jurat vol destacar el seu talent, el seu bon ofici i la seva sensibilitat, que fan que cada representació sigui una lliçó de teatre.
Premi Nacional de Cultura de Trajectòria Professional i Artística
Per la seva llarga i fructífera trajectòria com a crític d’art, sociòleg i filòsof, fundador de les revistes Algol (1946) i Dau al Set (1948-1956), que ha traslladat a la cultura del nostre país el pensament existencialista viscut a París de primera mà a la Universitat de la Sorbona, entre 1956 i 1961. Ha publicat, entre altres, Escrits d’estètica. Filosofies (1997), Històries de Dau al Set (1998), Dau al Set, una filosofia de l’existència (2003) i l’any 2011 publicà Una filosofia de la itinerància, sobre l’empremta filosòfica existencial que ha marcat la seva experiència personal com a filòsof heterodox que imposa l’acció vital i la llibertat per fer front a la realitat. Com a crític d’art, sempre ha estat al costat dels creadors i, com a filòsof, el seu pensament abraça ciència i tecnologia, psicologia i comunicació, sociologia i antropologia, i també metafísica.
Per la seva tasca meritòria i brillant al front de les diverses entitats i empreses culturals que ha presidit o dirigit, entre d'altres, Edicions 62, Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, la Fundació Miró, la Regidoria de Cultura de l'Ajuntament del Barcelona i, recentment, l'Ateneu Barcelonès. També, per la darrera gran transformació urbanística de Barcelona, la qual, amb motiu dels Jocs Olímpics de 1992, dissenyà i impulsà, primer com a Delegat municipal de Serveis d'Urbanisme i, tot seguit, amb la companyia constant de Josep Martorell i David Mackay, equip arquitectònic prestigiat internacionalment i que enguany compleix seixanta anys de la seva fundació.
Per haver demostrat que el camí fins al cim del disseny el recorren millor els objectes que acompanyen sense molestar que aquells que arriben a enlluernar; que el bon disseny desenvolupa la indústria, però mai no oblida l’artesania, i que té a veure amb les bones idees i no pas amb la temporalitat de les modes; que tres generacions podem compartir, almenys, un mateix llum, el TMM, i amb ell, una mateixa idea del que és el confort, i per preocupar-se, precisament, d’alguna cosa invisible però perceptible com el confort en una era dominada per la imatge.
Per haver estat un dels intel·lectuals catalans compromesos amb els valors democràtics i socials en la seva condició d’editor i crític literari. Com editor per haver possibilitat la modernització dels referents culturals tant en la cultura catalana com en l’espanyola a través de les editorials Edicions 62 i Península. Com a crític literari per haver estat atent, defensat i conreat les estètiques literàries que han definit un important període de la nostra història més recent.
Premi Ramon Llull a la promoció internacional de la creació catalana
En reconeixement de la seva capacitat d’interpretar i difondre les noves músiques catalanes.
En reconeixement de l’interès especial per la programació cada any de companyies catalanes, sobretot d’art de carrer, dansa, circ i música en Sziget Festival, un festival multicultural que té lloc durant una setmana a l’estiu a l’illa d’Óbuda al nord de Budapest.(Hongria) sota el lema "L'illa de la llibertat"
Premi Ramon Llull de traducció literària
En reconeixement a la seva traducció al txec de la novel·la Canto jo i la muntanya balla d’Irene Solà, publicada amb el títol Zpívám já a hora tančí per l’editorial Euskaldun.
En reconeixement de la seva traducció a l’alemany de l’antologia de poemes de Joan Maragall, publicada sota el títol Der Pinien Grün, des Meeres Blau (La verdor dels pins, la blavor del mar).
Premi Ramon Llull de traducció literària (trajectòria)
En reconeixement de la seva labor de difusió de la literatura catalana als Països Baixos.
En reconeixement de la seva indiscutible labor de difusió de la literatura catalana a Rússia com a traductora del català al rus.
V Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’entitat que ha destacat en el foment de la llengua de signes catalana. Agrupació compromesa amb la cultura que es desenvolupa en llengua de signes catalana. Destaquen per la seva visió de la llengua de signes catalana com a patrimoni i bé cultural i lingüístic, no només de la comunitat sorda catalana, sinó també de tot el territori català. El seu concurs LSC Directe Vic va fomentar la creació d’obres en llengua de signes catalana de diversos gèneres (narrativa, poemes, visual virtual...). Organitzen el concurs Vic Movies, un festival de cinema en LSC on participen persones sordes signants d'arreu del territori, cabdal en el foment de la creació de curtmetratges de diversos gèneres pensats, elaborats i vehiculats en llengua de signes catalana. Han portat a terme iniciatives com ara Espiell, una plataforma digital cultural en llengua de signes catalana.
V Premi de Foment de la LSC. En la categoria de persona signant en llengua de signes catalana. Ferma defensora del dret a la igualtat entre persones sordes i oients, i activista del reconeixement de la llengua de signes catalana com a llengua diferenciada i pròpia de la comunitat signant de Catalunya. Va ser presidenta de la FESOCA entre 1998 i 2010. Durant aquest període es va aprovar el reconeixement de la llengua de signes catalana a l’Estatut (2006), a la Llei estatal 27/2007 de les llengües de signes espanyoles, i a la Llei 17/2010, de la llengua de signes catalana, del Parlament de Catalunya. Va crear el Servei d’Atenció i Orientació Familiar, per donar suport i orientació tant als pares amb fills sords com als infants mateixos, amb l'objectiu bàsic de proporcionar-los les eines necessàries perquè la sordesa no representi un obstacle insalvable en les relacions familiars ni en el seu desenvolupament i integració social.
Ex aequo al Centre d’Educació Especial Josep Pla
V Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’iniciativa, projecte, estudi o recerca de foment de la llengua de signes catalana. El Centre d’Educació Especial Josep Pla és un centre educatiu d’alumnes sords i de la modalitat bilingüe, que depèn del Consorci d’Educació de Barcelona. El projecte Bilingüe és el tret que identifica aquesta escola, és l'eix del seu Projecte Educatiu i determina la cultura del centre. Iniciat el curs 1990-1991, el centre porta més de 25 anys en funcionament, amb l'objectiu de donar la resposta pedagògica adequada a tots i cadascun dels alumnes per tal de promoure’n, si és possible, la inclusió dins el sistema educatiu ordinari en acabar l'etapa d'educació Primària. Ha estat la primera escola pública del Departament d’Ensenyament que inclou l’assignatura de la Llengua de Signes Catalana en el seu projecte curricular.
V Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’iniciativa, projecte, estudi o recerca de foment de la llengua de signes catalana. Ziryab és un projecte de dos germans emprenedors, l’Emily Burton (persona sorda) i la Kate Burton. Es tracta de dos locals: un restaurant acollidor amb una gastronomia basada en la fusió de les cultures àrab i catalana (Meze Tapas & Wine Bar) i una cocteleria (Sisha Lounge). Fundats l’any 2012, els dos locals estan ubicats als carrerons de la ciutat medieval de Barcelona, al barri del Born. El més destacat que ofereixen és la ferma aposta dels propietaris per crear un projecte emprenedor que fomenti la inserció laboral de les persones sordes signants. Dels 25 treballadors del restaurant, 7 són persones sordes. A la cocteleria, els 4 empleats també són persones sordes. La llengua de signes catalana a Ziryab és molt important. A la cocteleria suposa l’única llengua de comunicació per a tots els treballadors, i és la llengua que usen també amb els seus clients.
IV Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’iniciativa, projecte, estudi o recerca de foment de la llengua de signes catalana. L’Esplai Rialles, una de les iniciatives emblemàtiques d’APANSCE, Associació de famílies d’infants sords de Catalunya, que al llarg de 25 anys ha ofert, també actualment, un espai de trobada i normalització social per a nens i nenes sords, junt amb les seves famílies, companys i amistats.
IV Premi de Foment de la LSC. En la categoria de persona signant en llengua de signes catalana. Rosa Maria Boldú ha rebut el premi per la seva trajectòria en el foment de la llengua de signes catalana, com a docent, tasca en el qual es va iniciar el 1989, com a organitzadora i impulsora dels primers cursos i també com una de les impulsores del primer centre d’aprenentatge de llengua de signes catalana, LLESIG. També per la seva àmplia col·laboració en projectes de recerca sobre el llenguatge i la comunicació viso-gestual, amb diverses universitats i lingüistes i pedagogs del país, i també amb la Universitat de Gallaudet (EUA), única universitat al món per a persones sordes, amb professors signants i docència signada.
IV Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’entitat que ha destacat en el foment de la llengua de signes catalana. Volem Signar i Escoltar és una entitat constituïda el 2018 que recull l’activitat de pares i mares d’infants sords des de força anys abans. Ha estat guardonada en reconeixement de la intensa activitat de defensa dels drets dels infants sords, especialment els drets lingüístics a una educació també en llengua de signes.
Centre Recreatiu Cultural de Persones Sordes de Barcelona (CERECUSOR)
III Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’entitat que ha destacat en el foment de la llengua de signes catalana. L’entitat és representativa i històrica de la comunitat sorda catalana. Fundada el 1941 a Barcelona, destaca en l’organització d’activitats culturals, especialment en teatre en LSC, i també en l’ensenyament de la llengua de signes catalana.
III Premi de Foment de la LSC. En la categoria de persona signant en llengua de signes catalana. Persona oïdora, però amb la llengua de signes catalana com a llengua materna per ser filla de pares sords, Calafell ha estat una figura clau en el període de reconeixement social i institucional de les persones sordes i de la llengua de signes als anys 80 i 90, en què va exercir com a intèrpret i també en l’inici de l’ensenyament de la llengua de signes catalana. El seu pare, Àngel Calafell, va ser una figura cabdal del moviment associatiu sord de Catalunya al segle XX.
III Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’iniciativa, projecte, estudi o recerca de foment de la llengua de signes catalana. Professor, estudiós, divulgador i impulsor de nombroses iniciatives de difusió de la LSC des de ben jove en diversos àmbits, des de la docència universitària, la recerca, l’activisme i la dinamització associativa fins a les noves xarxes socials i de la comunicació.
II Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’entitat que ha destacat en el foment de la llengua de signes catalana.
II Premi de Foment de la LSC. En la categoria de persona signant en llengua de signes catalana. Professor i activista de la llengua de signes catalana (LSC).
II Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’iniciativa, projecte, estudi o recerca de foment de la llengua de signes catalana.
I Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’entitat que ha destacat en el foment de la llengua de signes catalana.
I Premi de Foment de la LSC. En la categoria de persona signant en llengua de signes catalana. Per la seva trajectòria en el foment de la llengua de signes catalana.
I Premi de Foment de la LSC. En la categoria d’iniciativa, projecte, estudi o recerca de foment de la llengua de signes catalana.
Premi Pompeu Fabra de comunicació i noves tecnologies
Premi Pompeu Fabra al voluntariat lingüístic
Premi Pompeu Fabra a la projecció i difusió de la llengua catalana
Premi Pompeu Fabra a la trajectòria professional científica o cívica
Premi Pompeu Fabra a l’àmbit socioeconòmic
Premi Pompeu Fabra a la incorporació a la comunitat lingüística catalana
Paraulògic i portal de recursos lingüístics de l’Institut d’Estudis Catalans ex aequo
Associació d’Editors en Llengua Catalana (AELLC)
Associació de Publicacions Periòdiques en Català (APPEC)
Punt de Referència - Acompanyament de joves extutelats
Societat Anglocatalana (The Anglo-Catalan Society)
Projecte Rossinyol. Universitat de Girona / Fundació Servei Solidari
La Generalitat de Catalunya atorga el 8è premi Robèrt Lafont al senyor Fredo Valla. El jurat posa de relleu la seva llarga dedicació al coneixement i foment de l'occità, tant des d’una perspectiva acadèmica i científica com des de la promoció i dinamització pel seu ús social. Fredo Valla va néixer el 1948 a les valls occitanes del Piemont. És guionista, director de cinema, escriptor, professor i activista cultural. Ha escrit i realitzat un bon nombre de pel·lícules en les quals fa difusió de la llengua, la cultura i la història occitanes. Ha estat un defensor actiu de les minories lingüístiques a Itàlia. En els darrers anys, ha fet un documental sobre la persecució dels càtars. Ha dedicat tota la vida a mostrar la llengua i la cultura occitanes en la cinematografia i ha estat guardonat amb nombrosos premis i un reconeixement de la República Italiana.
La Generalitat de Catalunya atorga el 7è premi Robèrt Lafont, de manera ex aequo, al senyor Xavier Lamuela Garcia i a la senyora Lissa Escala. La senyora Lissa Escala, periodista, ha estat pionera de la ràdio en aranès, amb el primer programa aranès a Ràdio Aran, tasca que ha desenvolupat al llarg de més de 30 anys amb diversos programes com Meddia Aranés, a Catalunya Informació, tot contribuint a un model d’ús i de prestigi social de l’aranès. El jurat en destaca el compromís cívic en la promoció de l’aranès amb l’impuls de diverses iniciatives socials com ara la Corsa Aran per sa Lengua, que se celebra el darrer diumenge de juliol de cada any, per a la defensa de la llengua occitana a l’Aran.
La Generalitat de Catalunya atorga el 7è premi Robèrt Lafont, de manera ex aequo, al senyor Xavier Lamuela Garcia i a la senyora Lissa Escala. El senyor Xavier Lamuela, professor en diverses universitats catalanes i occitanes, ara emèrit, ha estat un clar defensor de l’occitanitat de l’aranès i de la seva especificitat per establir-ne un model de normalització social i d’ús més enllà de l’estricta recerca acadèmica. El jurat en destaca, entre d’altres, la seva participació el 1982 en la comissió per a l’elaboració de les Normes ortogràfiques de l'aranès; la seva participació en la comissió internacional per a la normalizacion lingüística de l'occitan alpin (2008), i el fet d’haver estat president del Conselh de la Lenga Occitana. Lamuela és autor d’un treball acadèmic amb transferència social, amb diversos estudis i llibres sobre la llengua, entre les quals cal esmentar l’obra de referència Català, occità, friülà: llengües subordinades i planificació lingüística (1987).
La Generalitat de Catalunya atorga a Frederic Vergés Bartau el 6è premi Robèrt Lafont. Mestre emèrit, Frederic Vergés va ser pioner en l’ensenyament de l’aranès a l’Aran els anys 70. Va ser artífex de la introducció del seu ensenyament a les escoles i és autor de nombroses obres i materials per a l’aprenentatge de l’aranès, com també d’obres literàries. Va ser president científic de la Comissió impulsada per la Direcció General de Política Lingüística el 1982 per elaborar les Nòrmes Ortografiques der Aranés, que van ser aprovades per unanimitat el mateix any. Vergés, que va ser defensor des dels primers moments de l’occitanitat de l’aranès i ha estat també mestre de mestres d’aranès, és un referent per a diverses generacions d’aranesos i també de la història recent de la llengua de l’Aran.
El premi Robèrt Lafont 2018 es concedeix al professor emèrit de filologia romànica de la Universitat de Viena Georg Kremnitz. El jurat ha remarcat la llarga trajectòria de G. Kremnitz dedicada a l’estudi i al foment de la llengua occitana. Destaca la seva especial dedicació a la recerca històrica i sociolingüística de la llengua occitana, que comprèn tota la seva àrea lingüística o airal occitan, així com la seva participació en iniciatives de foment i projecció de l’occità, especialment en l’àmbit acadèmic i universitari, però també en l’àmbit associatiu i de la dinamització lingüística.
Fondacion Musèu Etnologic dera Val d’Aran
El premi Robèrt Lafont 2016 es concedeix a la Fondacion Musèu Etnologic dera Val d’Aran. La fundació va ser creada el 1973. D’entre les seves activitats destaca l’impuls, des de l’any 1976 , dels primers concursos literaris en aranès; la publicació, des de 1977, de la revista Tèrra aranesa amb l’objectiu de defensar l’aranès, i la participació en la creació del Musèu dera Val d’Aran, institució cultural de referència que dedica una part important de l’espai expositiu a l’aranès i a l’espai lingüístic occità. També cal destacar-ne iniciatives de foment de l’ús de l’aranès, com la Corsa Aran per sa lengua, caminada i festa popular que cada any organitza a través de la seva secció Lengua Viua.
El premi Robèrt Lafont 2014 es concedeix al gramàtic i lexicògraf Jacme Taupiac. El jurat ha valorat la seva trajectòria en l’estudi, la recerca i el foment de la llengua occitana en general i la seva especial relació a l’Aran. També destaca la seva tasca en defensa de la unitat de la llengua occitana i l’impuls per actualitzar la Gramatica Occitana de Loïs Alibèrt.
El guanyador del premi Robèrt Lafont 2012 és Felip Gardy, professor de literatura occitana a la Universitat Pau Valèri de Montpeller. Amb el guardó s'ha reconegut la seva destacada contribució a la preservació i difusió dels valors de la llengua occitana i del seu patrimoni escrit des dels àmbits de la ciència i de la creació literària.
L’any 2010 el premi Robèrt Lafont va recaure en Peire Bèc, pel seu treball com a occitanista, president durant 18 anys de l’Institut d’Estudis Occitans, i especialista en literatura i dialectologia occitana i romanista.