Sentència del jutjat contenciós administratiu núm. 133/2025
L’Agència Catalana del Consum (ACC) va emetre resolució estimatòria parcial a l’accés a l’informació pública relativa a sancions imposades a grans tenidors per no oferir lloguer social. El tercer afectat Altamira Real Estate, SA, va interposar recurs potestatiu de reposició contra aquesta resolució d’accés a la informació pública que va ser desestimada per l’ACC; front aquesta desestimació, va presentar recurs contenciós administratiu.
El tercer afectat demana l’anul·lació de la resolució o que a la resolució no apareguin les dades identificatives de les persones jurídiques sancionades (grans tenedors) donat que revelar aquesta informació va contra el límit a la intimitat i a altres drets provats legítims (article 21.1 lletra f de la Llei 19/2014, de 29 de desembre) i comporta un dany per als seus interessos econòmics i comercials legítims (article 69.6 del Decret 8/2021, de 9 de febrer). El tribunal explica que aquest límits no són d’aplicació directa si no que és l’administració la responsable de ponderar el límit davant del dret d’accés i, en el present cas, considera que l’administració ha fet una ponderació adequada i proporcionada que ha fet prevaldre del dret d’accés i l’interés públic de la defensa dels consumidors i usuaris sobre els possibles perjudicis que puguin derivar-se de la publicitat de les sancions. El tribunal considera que l’ús de la publicitat de les sancions com una sanció accessòria (com a amonestació pública) no treu que aquesta informació pugui ser accessible per als ciutadans interessats concrets.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 1486/2024
Comissió de Garantia del Dret d’Accés a la Informació Pública (GAIP)
L'entitat FACUA de defensa dels consumidors va demanar accés a la informació relativa a una sanció imposada a l'empresa Naturhouse Health, SA. La GAIP va resoldre una estimació a l'accés i va ordenar l'entrega de la informació a l'Agència Catalana de Consum sense tenir en compte que s'havia demanat suspensió de l'execució de la resolució administrativa en interposar recurs contenciós. L'empresa afectada va presentar recurs contenciós contra la Resolució núm. 890/2021de la GAIP.
Falta d'informe en el procediment de reclamació seguit per la GAIP: La GAIP ha de sol·licitar, a l'òrgan o entitat que va denegar l'accés, una còpia de l'expedient, un informe sobre la reclamació, informació i antecedents rellevants per a la seva resolució. Aquest informe no és preceptiu ni vinculant (no pot condicionar ni bloquejar ni impedir l'actuació de la GAIP) i, per tant, no comporta la nul·litat de la Resolució de la GAIP. Sobre la consideració d’interessat a l'entitat de defensa dels consumidors: Els interessats tenen dret de rebre informació del procediment sancionador i es consideren, a aquest efecte, persones interessades les associacions de consumidors i usuaris que presentin una denúncia respecte a la vulneració dels drets dels consumidors. Accés a la informació abans que es produeixi pronunciació judicial: L'administració té el deure de no donar l'accés a la informació quan tingui constància que s'ha sol·licitat la suspensió judicial de l'execució de la resolució de la GAIP fins que es conegui la decisió judicial.
Tribunal Superior de Justícia de Catalunya
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 1641/2024
Recurs presentat per l'Institut Català de la Salut (ICS) contra la Resolució núm. 783/2022, de 22 de setembre de 2022, de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP), que estimava la sol·licitud d'informació pública relativa a la identificació de les persones que han accedit a la història clínica del sol·licitant dins el període comprès de l'1.1.20 al 26.3.22. Com a al·legacions, la part demandant considera que la GAIP no té competència per resoldre la sol·licitud d'informació, perquè caldria aplicar la legislació específica de protecció de dades (LO 3/2018, Reglament 1720/07, Llei estatal 41/2002 i Llei 32/2010). En aquest cas, resultaria competent l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades (APDCAT).
Declara que la GAIP sí que és competent per resoldre aquesta sol·licitud perquè es tracta d'informació sobre actuacions desenvolupades en la prestació d'un servei públic i en exercici de funcions públiques (STSJC 720/2024; RAPDCAT PT 58/2021, CNS 53/2019 i IAI 5/2022). L'ICS és responsable de les bases de dades que emmagatzema i la GAIP l'autoritat de control d'accés i protecció de la informació i dades de caràcter personal que s'hi conté, complint els requisits establerts per la normativa (art. 24.1 Llei 19/2014). En aquest cas, no es tracta de dades sensibles de tercers, sinó de dades merament identificatives relatives a actuacions professionals de treballadors públics, els quals tenen una subjecció especial i estan sotmesos a una posició de responsabilitat envers la ciutadania, i que tenen caràcter d'informació pública.
Administració pública, govern i relacions institucionals
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 171/2024
L'ICS és responsable de les bases de dades que emmagatzema i la GAIP l'autoritat de control d'accés i protecció de la informació i dades de caràcter personal que s'hi conté, complint els requisits establerts per la normativa (art. 24.1 Llei 19/2014). En aquest cas, no es tracta de dades sensibles de tercers, sinó de dades merament identificatives relatives a actuacions professionals de treballadors públics, els quals tenen una subjecció especial i estan sotmesos a una posició de responsabilitat envers la ciutadania, i que tenen caràcter d'informació pública.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 1865/2024
Un periodista va presentar una sol·licitud d'accés a informació pública on demanava, entre d'altres, noms, motius, imports i dates sobre les sancions imposades a residències de la gent gran. La GAIP, mitjançant resolució núm. 164/2020, va atorgar l'accés, però va aplicar límit en la publicitat de la identitat de les residències i entitats afectades per protegir la seva reputació econòmica i comercial només en els casos que les sancions haguessin estat revocades (o en procés de revocació) administrativament o judicialment. L'administració pública, d'acord amb el requeriment d'accés de la resolució de la GAIP, va permetre l'accés a la informació abans que es resolgués el termini per presentar recurs contenciós, la qual cosa va fer perdre eficàcia a la suspensió de l'executivitat de la resolució impugnada. Un tercer afectat va interposar recurs davant el tribunal superior de justícia contra la resolució de la GAIP. El TSJC (sentència 1438/2022) va permetre l'accés, però sense identificació de les persones jurídiques afectades. Per justificar aquesta limitació va aplicar el règim de protecció de dades personals relacionades amb infraccions administratives. La GAIP va recórrer en cassació al Tribunal Suprem per l'aplicació per part del TSJC del règim de protecció de dades personals relacionades amb infraccions administratives perquè considerava que aquesta protecció només la tenen les persones físiques. El TS (sentència núm. 1675/2023) es va posicionar en contra de l'aplicació del règim de protecció de dades personals a les persones jurídiques i va anul·lar la sentència del TSJC. El TSJC dicta nova sentència adequant el seu raonament a la postura establerta pel TS, però en el mateix sentit estimatori parcial: no es pot lliurar la informació relativa als noms de les residències |la informació (a la que es pot accedir) haurà de tenir un grau de generalitat suficient per evitar identificar les residències.
Qüestió de cassació: el règim de protecció de dades personals relacionades amb la comissió d'infraccions administratives (que no comportin amonestació pública) només és aplicable a persones físiques. La informació que permeti identificar les residències sancionades afecta els interessos econòmics, comercials, i a la bona imatge (art. 14.1 lletra h de la Llei 19/2013, de 9 de desembre.). L'aplicació d'aquest límit no és automàtica, sinó que s'ha ponderat l'efecte perjudicial front l'interès del dret d'accés: la divulgació de la identitat de les residències sancionades "suposa un perjudici en la seva reputació que es projecta en la seva competitivitat i, ensems, en els ingressos econòmics de l'establiment". Aquesta informació sobre les sancions "té una especial repercussió en la imatge i reputació de les persones sancionades, el que es projecta en la seva competitivitat en el mercat i, en definitiva, en el resultat empresarial", per la qual cosa la "divulgació afectaria de forma sensible els interessos empresarials, econòmics i a la pròpia imatge de les entitats sancionades, sense que en aquest cas el citat dany resulti proporcional als beneficis i finalitats inherents al principi de transparència". Accés a la informació abans que es produeixi pronunciació judicial: la GAIP ha de procurar una redacció més acurada dels terminis d'execució de l'accés a la informació en les seves resolucions de manera que es respectin els terminis per poder demanar i mantenir els efectes la suspensió judicial de l'execució d'actes administratius, en garantia de la tutela judicial efectiva.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 2421/2024
Un particular va demanar accés a la informació al Servei Català de la Salut (SCS) sobre les tarifes farmacològiques acordades per l'Òrgan Coordinador de Preus i Compres de Medicaments de SISCAT a Catalunya per a les àrees de teràpia de psoriasi, artritis psoriàsica i osteoporosi (dermatologia i reumatologia). El Servei Català de la Salut (SCS) va desestimar la seva petició. El particular va reclamar a la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) contra la desestimació del SCS. La Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) estima la reclamació mitjançant la resolució 125/2022, de 17 de febrer, atorgant al particular l'accés a la informació. El SCS presenta recurs contra la resolució de la GAIP davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) perquè considera que la informació demanada: És informació sobre aspectes tècnics, econòmics i financers que els laboratoris farmacèutics estan obligats a donar a l'Administració General de l'Estat per a que aquesta última pugui fixar els preus dels medicaments i els productes sanitaris i, per tant, està protegida per la confidencialitat establerta a l'art 97 del Reial Decret Legislatiu 1/2015, de 24 de juliol, pel qual s'aprova el text refós de la Llei de garanties i ús racional dels medicaments i productes sanitaris. És informació protegida que pot provocar una pertorbació en la competència i el mercat europeu i, per tant, compresa en els límits d'accés (interessos econòmics i comercials, la política econòmica i monetària i secret professional i la propietat intel·lectual i industria) establerts a les lletres h), j) y k) de l'article 14.1 de la Llei 19/2013 de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern.
La informació protegida per confidencialitat és tota aquella relativa a la preservació del procés de negociació per a la fixació de preus, però no, al resultat final: el preu fixat. El preu final, determinat per l'Administració (òrgan coordinador del SISCAT), és informació econòmica sobre preus abonats en contractes de medicament (és a dir, una despesa pública) sotmesa a informació pública (d'acord amb els conceptes delimitats als articles 8 i 13 de la Llei 19/2014 del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern). Les limitacions a l'accés de la informació pública només són acceptables quan resultin justificades i proporcionades a l'objecte i la finalitat de protecció. Per poder aplicar un límit no és suficient els arguments genèrics o de simple possibilitat de dany provocat per la revelació de la informació sinó que els límits aplicats han d'estar degudament acreditats per qui els invoca i s'exigeix concretar els perjudicis reals sobre l'interès públic de la utilització de la informació pública. El tribunal considera que el SCS no ha acreditat suficientment els perjudicis reals que implicaria l'accés a la informació pública demanada.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 3987/2024
L'Institut Català de la Salut (ICS) presenta recurs contenciós contra la resolució de la GAIP que estima l'accés a la informació sobre la traçabilitat de la història clínica d'un pacient (poder identificar quins professionals sanitaris han accedit a la història clínica d'un pacient). L'ICS considera que les dades relatives a la identitat dels empleats que han consultat la història clínica, han de ser protegides pel règim jurídic de protecció de dades i, per tant, entén que la competència per resoldre el conflicte és de l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades (APDCAT) i no de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP).
El TSJC considera que la identificació del personal que ha accedit a una història clínica són dades que corresponen a una actuació professional d'empleats públics produïda dins els límits de l'exercici de la seva funció pública, per tant, no ens trobem davant de dades sensibles de tercers que danyen la intimitat o l'expectativa de privacitat, sinó que es tracta d'informació pública subjecta a dret d'accés. La GAIP té competència per resoldre en tant que aquest tipus de dades són informació pública i la reclamació ha derivat d'una sol·licitud de dret d'accés.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 495/2024
Recurs presentat per l'Ajuntament de Vilanova del Vallès contra la Resolució núm. 1079/2021, de 3 de desembre de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) que estimava la sol·licitud d'un regidor a accedir a tota la documentació relativa a l'ordre del dia de la sessió de la Junta de govern del dia 4/11/2024 i a la resta de sessions en igualtat de condicions que la resta de regidors. Com a al·legacions, la part demandant cita que la normativa distingeix que si no s'és membre de la Junta de govern, l'accés a la documentació no és directa i que s'ha atès al sol·licitant sempre que ha sol·licitat informació seguint la normativa local, de manera que no s'ha vulnerat l'art. 23.2 CE.
Accés a la informació per electes locals: Els apartats 2 i 4 són complementaris i no pas contradictoris, de manera que tots els membres del Plenari, independentment que siguin de la Junta de govern o no, tenen dret a obtenir la documentació íntegra de tots els punts de l'ordre del dia, no obstant el deure de respectar la seva confidencialitat. Sense poder accedir a aquesta informació, no es podria dur a terme la seva tasca de control de l'activitat dels òrgans de govern com a part substancial del dret a exercir funcions representatives (art. 22.2.a Llei 7/1985, de 2 d'abril i 52.2.a Decret legislatiu 2/2003). Els drets dels regidors, independentment de si formen part de la Junta de Govern o no, han d'equiparar-se en igualtat de condicions (apartat 5). Règim especial d'electes locals: L'accés a la informació pública per part d'un electe local té un règim especial reforçat respecte a la de la seva respectiva entitat (art. 164 TRLMRL) basant-se en el dret a la participació o representació política (art. 23.2 CE).
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 720/2024
Recurs presentat per Edistribución Redes Digitales SLU contra la Resolució núm. 1004/2021, d'11 de novembre de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) que estimava la sol·licitud d'informació pública relativa al llistat dels transformadors de mitjana tensió de la part actora al terme municipal de l'Hospitalet de Llobregat. Com a al·legacions, la part demandant considera que la GAIP no compleix amb el quòrum mínim per prendre una decisió (art. 47 Llei 39/2015) i que serien d'aplicació els límits relatius a la seguretat pública (art. 21.1.a Llei 19/2014) i al secret o la confidencialitat en els procediments tramitats per l'Administració pública (art. 21.1.c Llei 19/2014).
Composició de la GAIP: Remet a la doctrina de la STSJCat 378/2023, de 8 de febrer. Confidencialitat procediments de l'Administració: La vaguetat de l'objecte de la sol·licitud permet incloure dades confidencials per a les empreses i administracions que hi accedeixen. Seguretat pública: Els esmentats transformadors no ostenten la categoria d'"infraestructura crítica" ni "estratègica" que comporti un règim específic de protecció (Directiva 2008/114/CE del Consell i art. 2, 14 i 17 Llei estatal 8/2011), però sí que serien "elements necessaris per prestar un servei essencial" de distribució d'electricitat (art. 2 Llei estatal 8/2021). A més, revelar la informació confidencial esdevindria conèixer informació desconeguda per a la població en general que podria afectar la seguretat i viabilitat del servei essencial de la distribució d'electricitat a l'Hospitalet de Llobregat.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 924/2024
Recurs presentat per Edistribución Redes Digitales SLU contra la Resolució de 26 d'octubre de 2021 de la Directora general d'Energia del Departament d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural de la Generalitat de Catalunya, que desestimava el recurs de reposició interposat contra la Resolució, de l'11 d'agost de 2021, que estimava parcialment la sol·licitud d'informació pública relativa l'accés als expedients informatius oberts respecte als talls de subministrament elèctric als municipis de Gavà, Viladecans, Barcelona, Badalona, Cerdanyola, Montcada, Ripollet, Rubí, Sabadell i Terrassa, excloent-ne les dades identificatives de les instal·lacions elèctriques. Com a al·legacions, la part demandant considera que no es va motivar la no apreciació de la causa d'inadmissió relativa al caràcter abusiu de la sol·licitud (art. 18.1.e Llei estatal 19/2013), que hi concorre la causa d'inadmissió relativa a la necessitat d'una tasca complexa d'elaboració de la informació (art. 29.1.b Llei 19/2014) i els límits relatius a la confidencialitat (derivada de la legislació sectorial), a la seguretat industrial i a l'afectació als interessos econòmics i comercials (art. 21.1.c i g, i art. 14.1.h Llei estatal 19/2013).
Sol·licitud abusiva: La part actora no motiva el caràcter abusiu de la sol·licitud, per la qual cosa desestima aquesta al·legació. Necessitat d'una tasca complexa d'elaboració (art. 29.1.b Llei 19/2014): La part actora no motiva aquesta causa d'inadmissió. La Sala, addicionalment, considera que les dades sol·licitades les disposa a nivell usuari (Reial decret 1955/2000), de manera que discrepa de la dificultat d'elaborar aquesta informació. Confidencialitat (art. 21.1.c Llei 19/2014): Reitera la doctrina de la STSJCat núm. 5675/2023. Procediment sancionador: No es tracta d'un procediment sancionador, sinó d'un expedient informatiu. La doctrina de la STSJCat núm. 3888/2021 només és aplicable a les persones físiques, no les jurídiques.
Interlocutòria d'incompetència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) núm. 524/2023, de 19 de juliol de 2023
L'entitat Mura Contratas SL interposa un recurs contenciós administratiu contra la Resolució de 2 de desembre de 2022 de l'Agència Catalana del Consum, que estimava en part una sol·licitud d'accés, i acordava subministrar el nombre de sancions a grans tenidors per no oferir lloguer social, els imports de les sancions i les dades identificatives de les persones jurídiques sancionades.
L'article 8.3 de la Llei 29/1998 estableix que «els jutjats contenciosos administratius coneixen, en única o primera instància, els recursos que es dedueixin davant de disposicions i actes [...] de les comunitats autònomes».
Provisió del Tribunal Suprem (TS) de 21 de juny de 2023
La Resolució de la GAIP núm. 756/2020 va reconèixer el dret a accedir a informació sobre els procediments i expedients sancionadors de la Generalitat contra una empresa de distribució d'energia elèctrica des de l'any 2012. La Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 378/2023 va estimar el recurs contenciós administratiu interposat per l'entitat sancionada, per la qual cosa va revocar la resolució de la GAIP i, per tant, va denegar el dret d'accés.
Manca de justificació sobre el fet que les infraccions jurisprudencials al·legades fossin rellevants i determinants en la decisió recorreguda, i manca de fonamentació suficient de l'existència d'algun dels supòsits que permeten apreciar un interès cassacional objectiu.
Sentència del Jutjat contenciós administratiu núm. 299/2023
Agència de Protecció de Dades de Catalunya
Recurs presentat per l'Institut Català de Salut (ICS) contra la Resolució de la directora de l'Agència de Protecció de Dades de Catalunya de 7 de juny de 2022, per la qual s'inadmet la sol·licitud d'informació relativa a l'accés a la traçabilitat de la història clínica d'una particular contra l'Hospital Universitari Joan XXIII, el qual pertany a l'ICS, en virtut de la qual es trasllada a la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP). Com a al·legacions, la part demandant considera que l'organisme competent per pronunciar-se sobre l'admissió o no de la sol·licitud és l'Agència de Protecció de Dades i no pas la GAIP.
Competència: L'organisme competent per garantir l'accés a la informació relativa a la traçabilitat de la història clínica pròpia és l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades, atès que està vinculada als drets de protecció de dades personals (art. 1 Llei 32/2010). Considera que aquesta informació no és pública, per aquest motiu no és competent la GAIP.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 1218/2023
Departament d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència
Recurs presentat per la Sindicatura de Comptes contra el Departament d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, contra els articles 2, 54.4 i 57 del Decret 8/2021, de 9 de febrer. Motius que al·lega: 1. Nul·litat de l'article 2 (concepte d'administracions públiques), en la mesura que afecta la part actora, per invasió de competències, per incloure-la en l'àmbit del Decret. Entén que el Govern s'extralimita en llur potestat reglamentària, atesa la naturalesa estatutària de l'entitat, que, segons el Dictamen del Consell de Garanties Estatutàries 2/2015, de 24 de febrer, o el Dictamen del Consell d'Estat núm. 707/2012, de 19 de juliol, li atorga una posició d'autonomia singular per garantir-ne la independència i, per tant, una potestat reglamentària tàcita per desenvolupar la matèria en el seu àmbit i que, a l'igual del Tribunal de Comptes, la normativa de transparència només s'aplica en relació amb la seva activitat subjecta al dret administratiu, però no la seva funció fiscalitzadora. Per tant, la Sindicatura admet estar sotmesa a les lleis de transparència, però no a una normativa amb rang reglamentari aprovada pel Govern. 2. Nul·litat dels art. 54.4 i 57 (que desenvolupen els articles 26 i 30 de la Llei 19/2014), perquè ometen el supòsit que estableix l'article 19.4 de la Llei estatal 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, article que prescriu, amb caràcter bàsic, que, si es rep una sol·licitud d'informació elaborada per una altra administració, se li ha de trametre perquè sigui aquesta la que doni resposta a la sol·licitud. En canvi, el Decret disposa que cal derivar les sol·licituds sempre que no es tingui en poder la informació sol·licitada. Per tant, segons el Decret, si es disposa de la informació —encara que l'hagi elaborat un altre subjecte—, no és procedent derivar-la, la qual cosa contradiu l'article 19.4 de la Llei estatal 19/2013. Segons la Generalitat, la Llei catalana manté un criteri més favorable al dret d'accés, que ha d'aplicar-se en lloc de la norma estatal, perquè evita demores innecessàries quan no estigui clara la competència de l'òrgan que ha de resoldre la sol·licitud.
1. No pot prosperar la nul·litat de l'article 2 del Decret: la Llei 19/2014 neix amb la voluntat «d'estendre l'àmbit d'aplicació a tots els organismes públics de Catalunya, tinguin o no caràcter administratiu». «La Sindicatura de Comptes està subjecta a les lleis de transparència [...] així com al Decret 8/2021, de 9 de febrer, aquí impugnat, en la mesura que l'article 2 disposa l'àmbit d'aplicació de la llei sense excloure del seu àmbit la Sindicatura de Comptes», que «no té una potestat reglamentària en matèria de transparència, perquè la Llei 19/2014 l'atribueix al Govern de la Generalitat». 2. L'omissió en la Llei 19/2014 d'un tràmit com el de l'article 19.4 de la Llei estatal 19/2013 no implica la nul·litat del Decret 8/2021, que es limita a desenvolupar la llei catalana. Els articles impugnats del Decret 8/2021 no regulen el mateix supòsit que l'article 19.4 de la Llei bàsica estatal, sinó un supòsit distint (el relatiu a la derivació de la sol·licitud entre òrgans si qui rep la sol·licitud no té en el seu poder la informació sol·licitada): no impedeixen l'aplicació del precepte estatal si es donen els supòsits per aplicar-lo (derivació de la sol·licitud a l'autor de la informació demanada).
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 164/2023
Una associació interposa recurs contenciós contra la Resolució de la GAIP núm. 289/2018 de 19 d’octubre de 2018, que al seu torn confirmava la Resolució de 18 de juny de 2018 de la Direcció General d'Economia Social, Tercer sector, cooperatives i autoempresa del Departament de Treball, que desestimava la sol·licitud d’accés de 17 de maig de 2018 a les dades nominals identificatives, localitat de residència i document d'identitat de les persones beneficiàries de la renta garantida de ciutadania.
És d'indiscutible interès ciutadà accedir a informació́ sobre la justificació́ de l'ús de fons públics concedits en concepte d'ajut o subvenció́. Tanmateix, aquest "interès no pot suposar (...) sobrepassar l'esfera personal dels beneficiats per la renta garantida pel mer fet de percebre-la". Aquesta és la posició de l'article 15 de la Llei 19/2014, que prescriu que "en el cas de subvencions i ajuts públics atorgats per motius de vulnerabilitat social, ha de preservar-se la identitat dels beneficiaris", en consonància amb el seu article 23, que estableix que les sol·licituds d’accés a informació́ pública han de ser desestimades si la informació conté dades personals especialment protegides. L'accés suposaria una "invasió il·legítima no només en l'esfera íntima de les persones beneficiàries" de la prestació sinó que afecta també la seva dignitat, atès que els causa "una pèrdua del seu poder de control sobre les dades personals".
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 2192/2023
Recurs contra la inactivitat de l'Administració de la Generalitat en relació amb la sol·licitud d'accés presentada el 31 d'octubre de 2019, perquè no se li va entregar la documentació sol·licitada, un cop dictada la resolució, en la qual es demanava al Gabinet Jurídic una còpia de les designacions d'un procurador i dos advocats fetes en els procediments judicials identificats. La Generalitat va contestar que no estava en un supòsit d'inactivitat: va donar resposta el 3 de desembre de 2019 i va assenyalar una pèrdua de l'objecte, perquè la persona recurrent va obtenir resposta al que havia sol·licitat i la informació facilitada hi donava plena resposta.
Quan es va interposar el recurs, l'Administració ja havia dictat una resolució expressa, tot i que no consta la seva notificació a la persona interessada, però sí la publicació d'un edicte el mes de gener. Sobre les còpies de les dues designacions de procurador per representar el Departament en dos processos judicials, el demandant parteix de l'error d'entendre que l'òrgan competent per atorgar els poders és el Gabinet Jurídic, quan és el conseller del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, segons els art. 7.3 i 8 de la Llei 7/1996, de 5 de juliol, d'organització dels serveis jurídics de la Generalitat de Catalunya. Els dos lletrats estaven adscrits al Departament esmentat i la resolució de la sol·licitud facilita les resolucions de les convocatòries de concursos específics que van superar ambdós advocats en llocs de treball de la Secretaria General del Departament: no els va designar el Gabinet Jurídic.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 2277/2023
Recurs contra la Sentència del Jutjat Contenciós Administratiu núm. 7 de Barcelona de 27 de febrer de 2020, parcialment estimatòria del recurs interposat per un exmembre de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) contra el silenci en un recurs de reposició que va interposar, el febrer de 2018, per considerar nul·la de ple dret la decisió de la directora de Serveis del Departament d'Afers Exteriors, Relacions Internacionals i Transparència, consistent en donar-lo de baixa de la Seguretat Social, amb pèrdua de salari com a membre de la GAIP, per la qual cosa sol·licita l'alta en el sistema de la Seguretat Social i la restitució de les retribucions i atribucions com a membre «en funcions» de la GAIP. L'actor havia pres possessió del càrrec el 15 de juny de 2015, però el 29 d'octubre de 2017 va perdre la condició de membre d'aquest òrgan per haver fet 70 anys. Aquest motiu és una causa legal sobrevinguda de la pèrdua de la condició de membre de la GAIP, segons l'article 12.1.g del Decret 111/2017, de 18 de juliol, pel qual s'aprova el Reglament de la GAIP.
Es confirma la decisió judicial recorreguda. L'article 10 del Decret 111/2017, quan prescriu que els membres de la GAIP mantenen el càrrec fins que prenen possessió els nous membres, ho circumscriu a la finalització del mandat de cinc anys. Però el manteniment en el càrrec en funcions, com pretén l'actor, no és extrapolable a les causes legals de pèrdua sobrevinguda de la condició de membre de la GAIP que estableix l'article 12 del Decret 111/2017, com és la que afecta l'actor (jubilació forçosa per compliment de 70 anys), causes que «resulten radicalment incompatibles amb una pròrroga en funcions», per la qual cosa no té dret a una pròrroga de funcions un cop fets els 70 anys. Tanmateix, sí que s'ha vulnerat l'article 97 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques, perquè l'Administració no pot actuar per via de fet: se li exigeix que dicti la resolució administrativa oportuna que constati l'existència de la causa legal de pèrdua de la condició de membre de la GAIP.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 2630/2023
Recurs presentat per l'Institut Català de la Salut contra la Resolució de 19 de març de 2021 de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) que desestimava la sol·licitud d'informació pública a accedir als imports percebuts individualment pel complement de coordinació de l'"EAP/Unitat Docent/Adjunta de PERSONAL SANITARI-GRUP A1 I GRUP A2", atès que no s'apreciaven prou raons d'interès públic. Com a al·legacions, la part demandant considera que la GAIP no respecta la llei estatal de transparència ni la doctrina del Consejo de la Transparencia y Buen Gobierno (CTBG) i l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades (APDCAT), atès que no s'obliga a publicar les dades personals del personal no directiu. A més, considera que es va infringir la doctrina de la STS núm. 160/2021 perquè no es va emprar el procediment específic que disposen els representants sindicals per obtenir informació pública.
Condició de representant sindical: Descarta que sigui el mateix supòsit que resol la STS núm. 160/2021, perquè en aquest cas s'empara en la Llei 19/2014 i en l'examinat per la sentència en virtut del dret fonamental a la Llibertat sindical. Així doncs, és irrellevant que la condició de representant sindical s'hagi posat de manifest davant la GAIP i no amb anterioritat. Protecció de dades: La Llei 19/2014 obliga la publicitat activa de les retribucions (art. 11.1.e Llei 19/2014 i art. 20.2 i 25 Decret 8/2021). La normativa contempla l'obligació de més transparència en els casos d'alts càrrecs, però també aquells altres càrrecs que desenvolupin funcions de comandament segons la seva definició de l'art. 21 de la Llei 8/2007, sent d'aplicació el precepte general relatiu a protecció de dades personals (art. 24.2 Llei 19/2014).
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 378/2023
Recurs presentat per Edistribución Redes Digitales SLU contra la Resolució núm. 756/2020 de 10 de desembre de 2020 de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) que estimava la sol·licitud d'informació pública sobre processos i expedient sancionadors incoats per la Generalitat des de l'any 2012 contra la part demandant. Com a al·legacions, la part demandant considera que la GAIP no compleix amb el quòrum mínim per prendre una decisió (art. 47 Llei 39/2015), que la sol·licitud hauria d'haver-se inadmès per imprecisa (art. 28 Llei 19/2014) i que caldria aplicar els límits de la informació pública relatius als interessos econòmics i comercials de la mercantil demandant (art. 14 Llei 19/2014), de seguretat industrial i caràcter confidencial de les dades (art. 21.2 Llei 19/2014 i art. 8.8 Llei 9/2014), i a la investigació o la sanció de les infraccions penals, administratives o disciplinàries (art. 21.1.b Llei 19/2014 i art. 40.2 Llei 9/2013).
Composició de la GAIP: Tant la composició com el quòrum de la GAIP és el correcte segons la seva normativa reguladora (Llei 19/2014 i LRJSP 40/2015). Inadmissió per imprecisió: La STS núm. 3135/2021 determina quan hi ha infraccions procedimentals que fonamentarien una retroacció d'actuacions. En aquest cas, apreciar si una sol·licitud és imprecisa correspon a l'Administració, la qual no va considerar tal caràcter i, per tant, no hi cap retroacció d'actuacions ni ha causat indefensió a la part actora. Límit relatiu a l'afectació als interessos econòmics i comercials (art. 14 Llei 19/2014): Seguint la doctrina de la Secció cinquena del TSJ de Catalunya, la sol·licitud sí que afectaria els interessos econòmics de la part actora, podent afectar la seva posició al mercat en l'àmbit de distribució de l'energia elèctrica.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 4020/2023
Cambra de la Propietat Urbana de Barcelona
Recurs presentat per la Cambra de la Propietat Urbana de Barcelona contra la Resolució de 7 d'octubre de 2021 de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) que estimava la sol·licitud d'informació pública a accedir a la relació de tots els propietaris considerats grans tenidors i que tinguessin fiances dipositades a l'INCASOL, anonimitzant les dades identificatives de les persones físiques. Com a al·legacions, la part demandant considera que hauria calgut haver donat audiència als propietaris afectats i que seria d'aplicació el límit relatiu al perjudici a la seguretat pública (art. 21.1.a Llei 19/2014).
Legitimació: La sentència reconeix la legitimitat de la Cambra de la Propietat Urbana per recórrer contra aquesta sentència (art. 9.3.1 Decret 240/1990) i per representar els grans tenidors, com ja va reconèixer la mateixa GAIP quan els va donar audiència en la tramitació de la reclamació. Seguretat pública: Divulgar la identitat de les persones jurídiques amb la condició de grans tenidors tindria un caràcter desproporcionat atenent a la finalitat estadística i del debat de l'habitatge. A més, dona validesa a l'argument de la Cambra respecte a revelar aquestes dades podria facilitar les ocupacions il·legals d'habitatges de grans tenidors i equipara els perjudicis de les persones físiques a les jurídiques. Finalment, en virtut de la Instrucció 6/20 de la Secretaria d'Estat de Seguretat del Ministeri de l'Interior que "el fenómeno de la ocupación ilegal de inmuebles transgrede y afecta a la seguridad pública”, considerant per això l'aplicació del límit relatiu a la seguretat pública (art. 21.1.a Llei 19/2014).
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 4326/2023
Recurs formulat pel Col·legi d'Advocats de Barcelona contra la Resolució de la GAIP de 1097/2021, de 16 de desembre, en concret, el seu punt primer que determina el dret de la persona reclamant a rebre la informació relativa a la quantitat d'expedients disciplinaris oberts a un col·legiat determinat i quin són els resultats d'aquests expedients. El Col·legi d'Advocats de Barcelona, per fonamentar la seva pretensió, manifesta: Que l'autoritat competent en matèria de protecció de dades ha establert diferenciació entre sancions administratives i disciplinàries. Que l'accés a aquesta informació pot comportar riscos en els àmbits social, professional, laboral o, fins i tot, familiar. Que la GAIP ha canviat de criteri entre el maig i el desembre de 2021. Que donar publicitat a les infraccions administratives disciplinàries seria com afegir a la sanció, una amonestació pública. I que, en definitiva, ens trobem davant d'una informació que ha d'entendre's inclosa dins de l'art. 23 de la Llei de transparència al tractar-se d'una informació sensible. L'Administració (GAIP) s'hi oposa i manifesta: Que la Llei de transparència distingeix entre infraccions o il·lícits penals, administratius i disciplinaris (art. 21.1.b de la Llei de transparència). L'article 23 de la Llei de transparència es refereix, per excloure del dret a la informació a "infraccions penals o administratives" i està excloent les "infraccions disciplinàries", atès que, d'una altra manera, ens trobaríem davant d'una interpretació extensiva de la norma prohibida per l'art. 20.2 de la Llei de transparència. Que al tractar-se d'una data de caràcter personal no es troba, tanmateix, englobada en l'art. 20.2 de la Llei de transparència, sinó en l'art. 24.2 per l'interès públics en la transparència i l'actuació dels poders públics. Que no hi ha desprotecció per al col·legiat atès que sempre és procedent la ponderació , en aplicació de l'art. 24.2.
El TC ha considerat la protecció de dades com un dret de caràcter instrumental per a la tutela d'altres drets –la integritat física, ideologia, religió, creences, llibertat sindical, no discriminació...- de manera que les normes de transparència mantenen una regulació diferenciada destinada a protegir les dades personals. La qüestió que és l'objecte d'aquest recurs se centra en l'examen de si les infraccions disciplinàries es troben dins de la categoria d'“infraccions administratives”, als efectes de ser considerades “dades especialment protegides” d'acord amb l'article 23 de la Llei de transparència (les quals només és permès de publicar-les si l'afectat consent mitjançant un escrit que ha d'acompanyar la sol·licitud) o bé dins de l'article 24 (és a dir, a les quals es pot donar accés, prèvia ponderació raonada de l'interès públic, en la divulgació i els drets de les persones afectades). Concretament, es conclou que dins de l'expressió "infraccions administratives" han de ser compreses també les "infraccions disciplinàries", arran de l'element comú sancionador d'ambdues. És a dir, que l'expedient disciplinari és una subespècie del procediment infractor general. Per tant, la Sala entén que les dades sol·licitades, tot i que són efectivament numèriques, han de quedar compreses en el mandat protector de l'article 23 de la Llei pel seu caràcter general, en una interpretació d'acord als criteris generals expressats en article 3 del Codi civil atesa la finalitat de protecció de la norma.
Sentència del Tribunal Suprem (STS) núm. 1675/2023
La GAIP (resolució núm. 164/2020) va atorgar l'accés a un periodista que demanava la identificació i els motius, imports i dates de sancions imposades a residències de gent gran. Aquesta informació va ser limitada per protegir la reputació econòmica i comercial de les residències només en els casos que les sancions haguessin estat revocades (o en procés de revocació). Un tercer afectat va interposar recurs davant el tribunal superior de justícia contra la resolució de la GAIP. El TSJC (sentència 1438/2022) va permetre l'accés però sense identificació de les persones jurídiques afectades. Per justificar aquesta limitació va aplicar el règim de protecció de dades personals relacionades amb infraccions administratives. La GAIP va recórrer en cassació al Tribunal Suprem per l'aplicació per part del TSJC del règim de protecció de dades personals relacionades amb infraccions administratives perquè considerava que aquesta protecció només la tenen les persones físiques.
El Tribunal Suprem acorda que hi ha hagut un error de dret en l'aplicació de la normativa de protecció de dades per protegir la identificació de les residències, ja que són persones jurídiques i l'aplicació d'aquesta norma és exclusiva de les persones físiques.
Sentència del Jutjat contenciós administratiu núm. 1859/2022
Recurs presentat per Residències ADARA S.L.U. contra la Resolució núm. 164/2020 de 27 de febrer de 2020 de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) per la qual s'estimava parcialment la sol·licitud d'informació pública d'un periodista relativa a les sancions imposades a residències geriàtriques, així com als seus titulars, ometent les sancions no fermes. Com a al·legacions, la part demandant considera que es vulnera el principi de confidencialitat (art. 33 CE, 13 Llei 39/2015 i Llei 13/1989) i el límit relatiu a la prevenció, investigació i sanció dels il·lícits penals, administratius o disciplinaris (art. 14.1.e Llei 19/2013). Considera que sense revelar la identitat de la persona, sinó tan sols les dades relatives a la sanció, quedaria igualment satisfet el dret d'accés del sol·licitant.
Confidencialitat: L'art. 13 de la Llei 39/2015 reenvia a la Llei 19/2014, la qual la limita a supòsits taxats específicament per llei, sense admetre's una invocació general, com invoca la part demandant. Límit relatiu a la prevenció, investigació i sanció dels il·lícits penals, administratius o disciplinaris (art. 14.1.e Llei 19/2013 i 21.1.b Llei 19/2014): Com que no es proporciona la informació relativa a les sancions no fermes, queda descartada l'aplicació d'aquest límit perquè no es pot comprometre la investigació o divulgar resultats no definitius —objectes que pretén protegir aquest límit— dels procediments que ja estan tancats. Secrets empresarials: També queda descartat perquè es refereix a l'activitat de l'Administració en el seu vessant sancionador als centres geriàtrics, no pas a la informació interna de l'empresa. Protecció de dades: La protecció que es proporciona a les dades personals per la legislació, no és d'aplicació en el cas de les persones jurídiques, com és aquest cas (art. 1 LO 3/2018). Intimitat i altres drets privats legítims (art. 21.1.f Llei 19/2014 i 14.1.i Llei 19/2013): La divulgació d'aquesta informació té una afectació sobre la reputació que pot tenir un efecte directe sobre els ingressos econòmics de l'empresa, però això no pot ser un limitació absoluta perquè bloquejaria l'aplicació de la normativa de transparència. En aplicació del principi de proporcionalitat, l'interès essencial quedaria complert amb la divulgació del nombre de sancions a les residències geriàtriques, la seva naturalesa i la distribució geogràfica d'aquestes, ometent el nom de les residències i de les persones o entitats sancionades.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 1163/2022
La Diputació de Barcelona contra la GAIP, que en l'Expedient núm. 616/2019 estimava el dret del reclamant a accedir al text complet de totes les sentències dictades pels jutjats contenciosos administratius de Barcelona i totes les resolucions del Tribunal Econòmic Administratiu Regional (TEAR) de Catalunya dels anys 2018 i 2019 en les quals hagi estat part la Diputació de Barcelona.
1. Accés desproporcionat. Cal «interpretar de manera estricta, si no restrictiva, tant les limitacions a aquest dret que ordena l'article 14.1 de la Llei 19/2013 com les causes d'inadmissió de sol·licituds d'informació que enumera l'article 18.1, sense que calgui acceptar limitacions que suposin un menyscapte injustificat i desproporcionat del dret d'accés a la informació». D'aquesta manera, només són acceptables les limitacions que resultin justificades i proporcionades. La sol·licitud del «text complet» de totes les sentències i resolucions del TEAR dels anys 2018 i 2019 resulta desproporcionada, tenint en compte que requereix una tasca complexa de dissociació de dades i preparació de la documentació, prenent en consideració el seu volum i naturalesa, i gran part d'aquestes resolucions estan a la disposició del públic en general a través de la publicitat i informació subministrada pels òrgans de govern de les institucions. Això no és un obstacle al fet que es pugui recollir informació pública sobre aquest objecte en termes proporcionals, com seria el cas de sol·licitar (només) la relació de recursos o reclamacions (no el text complet), o, fins i tot, facilitar el text complet (només) de les resolucions no accessibles en les fonts d'informació pública existents. 2. Silenci positiu inaplicable: la STC 104/2018, de 4 d'octubre, expressa que el règim aplicable és el de l'article 20.4 de la Llei bàsica estatal 19/2013, de transparència, accés a la informació i bon govern, el qual està emparat pel títol competencial de l'article 149.1.18. La contradicció amb el règim de silenci positiu (en el cas que analitza la STC 104/2018, de l'article 31.2 de la Llei de transparència d'Aragó) és efectiva i insalvable, perquè l'un i l'altre estableixen règims de silenci administratiu incompatibles (per la qual cosa es va declarar la inconstitucionalitat de la norma autonòmica per vulnerar indirectament o mediatament l'article 149.1.18 CE). Segons el que disposa l'article 5.1 de la LOPJ, la Constitució és la norma suprema de l'ordenament jurídic, i vincula tots els jutges i tribunals, que han d'interpretar i aplicar les lleis i els reglaments segons els preceptes i principis constitucionals, conforme a la interpretació que resulti de les resolucions dictades pel Tribunal Constitucional en tota mena de processos. En conseqüència, conforme a la doctrina constitucional, és procedent aplicar el règim de silenci de la legislació bàsica estatal, per la qual cosa ha de desestimar-se l'al·legació de la part codemandada (persona sol·licitant).
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJC) núm. 1438/2022
La GAIP (resolució núm. 164/2020) va atorgar l'accés a un periodista que demanava la identificació i els motius, imports i dates de sancions imposades a residències de gent gran. Aquesta informació va ser limitada per protegir la reputació econòmica i comercial de les residències només en els casos que les sancions haguessin estat revocades (o en procés de revocació). L'administració pública, d'acord amb el requeriment d'accés de la resolució de la GAIP, va permetre l'accés a la informació abans que es resolgués el termini per presentar recurs contenciós, la qual cosa va fer perdre eficàcia a la suspensió de l'executivitat de la resolució impugnada. Un tercer afectat va interposar recurs davant el tribunal superior de justícia contra la resolució de la GAIP.
El TSJC permet l'accés a la informació demanada però sense identificació de les persones jurídiques afectades. El TSJC protegeix la identificació de les residències en els casos que hagin comès infraccions administratives que no comportin amonestació pública de l'infractor en aplicació de la normativa de protecció de dades personals. L'administració ha d'adoptar mesures addicionals perquè no es pugui fer ús de la informació lliurada indegudament.
Sentència del Tribunal Suprem (TS) núm. 312/2022
Recurs de la Diputació de Girona contra les resolucions de la GAIP 22, 24, 25, 26, 31, i 32 a 45, de 7 de juny i 7 de juliol de 2016, en virtut de les quals va anul·lar un conjunt d'actes administratius pels quals el grup polític Candidatura d'Unitat Popular havia vist denegades, pel president de la Diputació, diverses sol·licituds sobre quatre expedients relatius a Xaloc, organisme autònom dependent de la Diputació de Girona. La Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 1074/2019 va desestimar el recurs i va confirmar les resolucions de la GAIP. La Diputació va recórrer contra la Sentència (Recurs de cassació de 6 de setembre 2021).
Interès cassacional «Interpretar l'apartat segon de la disposició addicional de la Llei 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, en relació amb els articles 77 de la Llei 7/1985, de 2 d'abril, reguladora de les bases del règim local, i del 14 al 16 del Reial decret 2568/1986, de 28 de novembre, pel qual s'aprova el Reglament d'organització, funcionament i règim jurídic de les entitats locals, a fi de determinar si aquests preceptes de la normativa del règim local constitueixen, o no, un règim jurídic específic d'accés a la informació que exclogui l'aplicació de la Llei de transparència.» Desplaçat el règim general de transparència davant el règim especial Sentència núm. 748/2020, d'11 de juny (Recurs de cassació núm. 577/2019). En examinar el significat i l'abast de l'apartat segon de la disposició addicional primera de la Llei 19/2013, declaràvem el següent: «[...] els preceptes que conté la Llei 19/2013, de transparència i bon govern, pel que fa al règim jurídic previst per a l'accés a la informació pública, els seus límits i el procediment que ha de seguir-se, tan sols queden desplaçats, actuant en aquest cas com a norma supletòria, quan una altra norma legal hagi disposat un règim jurídic propi i específic d'accés a la informació en un àmbit determinat, tal com estableix l'apartat segon de la disposició addicional primera de la Llei 19/2013, del 9 de desembre. Això exigeix que una altra norma de rang legal inclogui un règim propi i específic que permeti entendre que ens trobem davant d'una regulació alternativa per les especialitats que existeixen en un àmbit o matèria determinada, i creï una regulació autònoma respecte dels subjectes legitimats i el contingut i límits de la informació que pot proporcionar.» Aquesta mateixa doctrina apareix després recollida a les sentències 1565/2020, de 19 de novembre (Recurs de cassació 4614/2019), i 1817 bis/2020, de 29 de desembre (Recurs de cassació 7045/2019). Què significa règim especial La Sentència 314/2021, de 8 de març (Recurs de cassació núm. 1975/2020), recull i reprodueix la doctrina de la Sentència núm. 748/2020, d'11 de juny (Recurs de cassació núm. 577/2019). «[...] Hem d'avançar ara en la determinació de l'abast de la disposició addicional primera, apartat segon, de la Llei de transparència, precisant què hem d'entendre per un règim específic alternatiu i com opera la supletorietat de la Llei de transparència. Així, hem d'aclarir, en primer lloc, que sens dubte hi ha un règim específic propi quan en un determinat sector de l'ordenament jurídic existeix una regulació completa que desenvolupa en aquest àmbit el dret d'accés a la informació per part, bé dels ciutadans en general, bé dels subjectes interessats.» (fonament jurídic tercer). Com s'aplica la supletorietat — En aquests supòsits és clar que aquest règim haurà d'aplicar-se amb caràcter preferent a la regulació de la Llei de transparència, que en tot cas serà aplicable supletòriament en els aspectes que no hagi previst aquesta regulació específica, sempre, és clar, que hi resultin compatibles. — Més freqüent que una regulació alternativa completa és l'existència, en diversos àmbits sectorials, de disposicions anteriors a la Llei de transparència que contenen preceptes que afecten el dret d'accés a la informació, molt especialment en relació amb els seus límits, com passa en aquest assumpte amb el precepte sobre confidencialitat al sector dels productes sanitaris. Doncs bé, cal precisar que, en aquests casos, encara que no es tracti de règims complets, aquestes regulacions parcials també són aplicables de conformitat amb el que disposa la disposició addicional de la Llei de transparència, i, mantenint-ne l'aplicació supletòria en tota la resta, la remissió comprèn també les regulacions sectorials que afectin aspectes rellevants del dret d'accés a la informació, com ho són els seus límits, encara que no es configurin com un tractament global i sistemàtic del dret, i queda en tot cas la Llei de transparència com a regulació supletòria. El cas de l'accés per electes locals 1. La regulació que conté la normativa sobre el règim local inclou un règim de recursos que el membre de la corporació pot interposar quan es denega el seu dret d'accés a la informació, que comprèn el recurs potestatiu de reposició i el recurs contenciós administratiu, a més del procediment per a la protecció dels drets fonamentals de la persona (articles 114 a 121 de la Llei reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa) i el recurs d'empara davant del Tribunal Constitucional. 2. La referència que fa el precepte de l'article 23.1 de la Llei 19/2013 a l'article 107.2 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, del règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú, posa de manifest que la reclamació que regula la normativa sobre transparència i bon govern substitueix el recurs d'alçada, cosa que deixa fora de perill la possible coexistència d'aquesta reclamació amb el recurs potestatiu de reposició. I en aquesta mateixa línia es pronuncia la Llei catalana 19/2014, que, després de preveure la possibilitat del recurs potestatiu de reposició (article 38), passa a regular la reclamació davant de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (articles 39 i següents). Per tant, la normativa sobre transparència i bon govern admet que la reclamació que s'hi regula pugui dirigir-se contra l'acte originari que denega l'accés a la informació o, si escau, contra l'acte que desestima el recurs potestatiu de reposició que eventualment s'hi hagi interposat en contra. 3. El fet que en la normativa de règim local existeixi una regulació específica del dret d'accés a la informació per part dels membres de la corporació en cap cas exclou que la persona interessada pugui formular la reclamació que regula l'article 24 de la Llei 19/2013 contra la resolució que denegui totalment o en part l'accés a la informació.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 1143/2021
Recurs interposat per l'Ajuntament de Torredembarra contra la Resolució de la GAIP núm. 58/2018, de 5 d'abril, mitjançant la qual s'estima el dret a accedir als originals de les declaracions dels béns dels càrrecs electes de l'Ajuntament i a les seves modificacions, que constin al Registre de béns patrimonials del consistori, perquè considera que la regulació específica de règim local és aplicable preferentment i estableix el caràcter públic del registre (obliga a publicar les declaracions i no inclou limitacions a aquesta publicitat). L'Ajuntament demana la nul·litat de la resolució impugnada per contravenir els drets fonamentals a la intimitat personal i familiar, a la inviolabilitat del domicili, a la seguretat personal, participació política i la protecció de dades personals dels càrrecs electes municipals. Defensa l'accés a les declaracions de béns patrimonials ometent les dades de caràcter personal; com a mínim, les corresponents al número de DNI; la signatura manuscrita; el número de compte corrent; les entitats financeres en què tinguin dipositats fons o amb què hagin contractat assegurances, plans de pensions o altres negocis; el número de matrícula dels vehicles; la localització dels béns declarats, i també qualsevol altra dada personal o informació la divulgació de la qual pugui posar en risc la seva intimitat o seguretat personal o de llurs familiars.
1. Les dades que consten a les declaracions d'interessos són una informació pública en els termes de l'article 2.b de la Llei 19/2014. 2. A més, «som davant una informació sotmesa a transparència, de forma que la informació és inicialment pública i accessible [...] (una informació que queda sotmesa a transparència (activa) —article 11.1.b—, de forma que inicialment s'ha de fer pública en les seus electròniques i els llocs web institucionals —article 5—, amb la precisió que l'article 56.2 estableix per als registres de declaracions d'activitats; això és, que el registre, que és públic, no ha d'incloure les dades de localització ni les que siguin necessàries per salvaguardar la privacitat i la seguretat dels titulars). 3. En l'àmbit municipal «el registre d'interessos compta amb una norma pròpia, que és l'article 75.7 de la Llei 7/1985, de bases del règim local» i, per tant, «no hi ha dubte sobre l'aplicació preferent de la normativa sobre el règim local» (la disposició addicional primera i l'article 56.2 de la Llei 19/2014, i l'article 8.1.h de la Llei 19/2013, que es remet a la regulació del Registre de béns patrimonials de la Llei 7/1985). El precepte del règim local «imposa la publicació (activa) no sols del registre, sinó també de les declaracions de béns patrimonials, de forma que, d'entrada, no hi pot haver aspectes d'aquestes declaracions que romanguin opacs [...] encara que no precisa exactament el detall de la informació»: imposa als càrrecs públics fer una declaració referida a les causes de possible incompatibilitat i també a les activitats que proporcionin o puguin proporcionar ingressos, i constituir un registre a aquest efecte. Alhora, un segon registre recull una declaració referida als béns patrimonials i a la participació en qualsevol societat i sobre les autoliquidacions dels impostos. Les declaracions i les seves actualitzacions es publiquen anualment. El precepte local afegeix, però, que s'han d'ometre les dades relatives a la localització concreta dels béns immobles i s'ha de garantir la privacitat i la seguretat dels titulars: en el cas que s'identifiqui una amenaça a la seguretat de la persona, dels seus béns o de tercers per raó del càrrec públic, es preveu un registre especial de béns patrimonials en què l'interessat diposita la seva declaració i aporta una declaració genèrica del dipòsit esmentat. Conclusions: L'Ajuntament estava obligat a publicar les declaracions i atendre la reclamació en els aspectes estrictament i raonadament vinculats amb la identificació dels béns —fet que no exclou la informació de localització que sigui necessària per a la dita identificació. Es poden excloure aspectes no estrictament i raonadament vinculats amb la identificació dels béns («les dades personals sense transcendència vinculades amb la seguretat que no siguin indispensables per a la identificació dels béns declarats o per informar sobre les autoliquidacions tributàries»), però «l'exclusió d'informació requereix una motivació específica que identifiqui les omissions i les justifiqui singularment per referència al cas, i no amb raons genèriques o merament hipotètiques [...] sense que en aquest punt sigui suficient una al·lusió genèrica a l'article 8.1.h de la Llei 19/13», com fa l'Ajuntament.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 1358/2021
Recurs interposat per l'Ajuntament de Barcelona contra les resolucions de la GAIP 236/2018, 237/18, 238/18, 239/18, 240/18, 242/18 i 243/18, de 5 de setembre, que estimaven parcialment les reclamacions per a l'accés a la documentació relativa al desglossament anual per conceptes de les despeses efectuades pels diferents grups municipals, i la documentació justificativa. L'Ajuntament demandant al·lega, en síntesi, que els grups municipals no són l'Ajuntament, sinó tercers, que la documentació no està en poder de l'Ajuntament i que no es tracta estrictament d'informació pública.
Remissió a la Sentència d'aquesta Sala i Secció de data 26 de maig de 2020, dictada en el Recurs número 244/2018 i que, en relació amb un supòsit similar "desglossament de les despeses per any i justificació, amb factures incloses, del destí dels diners percebuts per cadascun dels grups polítics d'aquest Ajuntament de l'any 2015 fins al 2017", indicava: «[...] és evident que la informació sol·licitada entra dins de l'àmbit d'aplicació de la Llei 19/2014, ja que, amb independència que les quantitats assignades als grups municipals es considerin una subvenció o una ajuda pública, entren de ple en el camp d'aplicació de la dita norma i estan subjectes a la transparència i informació al respecte de les mateixes, per tal com les quantitats esmentades estan subjectes a la justificació oportuna, ja que s'entreguen als grups esmentats per al compliment de les finalitats que els són pròpies». Conclusió: l'al·legació relativa a la impossibilitat de compliment no pot acollir-se quan es tracta de requerir informació sobre la justificació de l'ús de fons públics concedits en concepte d'ajuda o subvenció —en aquest cas, als grups municipals—, la qual cosa es pot sol·licitar a través dels òrgans de govern municipals competents.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 1469/2021
L'Oficina Antifrau de Catalunya interposa un recurs contra la Resolució 327/2018, de 15 de novembre, de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (en demana la nul·litat), la qual va estimar la Reclamació 257/2018 i declara el dret de la persona reclamant a la vista i còpia de la investigació oberta en relació amb ella (relativa a la cobertura per part de l'Ajuntament de l'Hospitalet del Llobregat de determinades places en comissió de serveis), sens perjudici de protegir la identitat de les persones físiques que hi consten citades. Arguments: L'actora no discuteix que quedi exempta del deure de transparència en atenció a la seva condició subjectiva. El que planteja és que les investigacions seguides per l'Oficina queden sotmeses a reserva i confidencialitat per imperatiu dels articles 18 i 19 de la Llei 14/2008, del 5 de novembre, de l'Oficina Antifrau de Catalunya.
1. Reconeix, com no pot ser d'una altra manera, que les entitats públiques independents de control o supervisió estan incloses en el règim de transparència (tot i que encara no fa al·lusió al Decret, ni tampoc s'està referint a les entitats estatutàries, sinó només a entitats com l'OAC, que l'Estatut no inclou). 2. Aclareix un tema important, que ja havia establert la GAIP: l'article 18 de la LOAC estableix tan sols un deure de secret per part dels membres de l'Oficina, però no es pot entendre que aquest precepte constitueixi un règim propi, diferenciat i alternatiu del règim general d'accés a la informació. Al contrari, l'article 18 de la Llei 14/2008 es limita a desplegar una de les excepcions al dret d'accés que disposa l'article 21 de la Llei 19/2014, concretament la que esmenta l'apartat 1.b pel que fa a la investigació o la sanció de les infraccions penals, administratives o disciplinàries. 3. Referma del dret prevalent de la persona investigada a accedir a les investigacions: no només per aplicació de la normativa general de transparència, sinó també d'acord amb la LOAC, ja que l'afectat no pot manifestar-se d'acord amb la prerrogativa que li garanteix l'article 18.3 sense conèixer les actuacions sobre les quals s'ha de manifestar —dret elemental que té l'afectat de ser sentit abans que no s'emeti un informe o una conclusió que pot afectar-lo— («el dret dels afectats a conèixer les actuacions i manifestar-se és un dret propi, independentment del dret de defensa en els procediments de responsabilitat ulteriors que es puguin articular»). 4. L'accés no treu que s'hagi de preservar la identitat del denunciant: «És una precaució essencial per garantir el funcionament eficaç de les iniciatives anticorrupció, i així ho estableixen l'article 16.3 de la Llei 14/2008 i l'article 24 de les normes d'actuació i de règim interior de l'Oficina Antifrau de Catalunya aprovades per la Comissió d'Afers Institucionals del Parlament en la sessió de 25 de novembre de 2009.» En aquest cas, entra en joc la confiança legítima que el denunciant pot tenir, en el sentit que no es divulgarà la seva identitat per tal de ser objecte de pressions o represàlies, o senzillament, d'una publicitat no desitjada. Una protecció perd el sentit si es divulguen dades que indirectament poden permetre esbrinar aquesta identitat. Tanmateix, la resolució impugnada de la GAIP ja exclou de l'obligació de fer accessible la informació necessària per a la protecció de la identitat de les persones físiques que hi constin citades.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 1829/2021
Departament de la Vicepresidència i Economia
Recurs contra la Resolució de data 10 d'octubre de 2019 de la secretària d'Hisenda que acorda estimar parcialment la SAIP presentada per un periodista i per la qual demanava una còpia íntegra del projecte arquitectònic i documentació complementària presentat per la part actora per a l'atorgament d'autorització per a la instal·lació i explotació d'un casino de joc en el Centre Recreatiu Turístic de Vila-seca i Salou. L'entitat actora va participar en el concurs públic per obtenir fins a un màxim de quatre autoritzacions per a la instal·lació i explotació de casinos de joc en el Centre Recreatiu Turístic de Vila-seca i Salou, i no està d'acord amb atorgar accés a la informació (projecte i documentació complementària), ja que la part actora va declarar aquesta informació confidencial d'acord amb les bases de la convocatòria.
1. No hi ha un exercici abusiu. L'actora considera que s'ha fet un exercici abusiu del dret d'accés. La sentència afirma que «el fet que no hi hagi una regla específica en la Llei autonòmica 19/2014 no impedeix que hagin de rebutjar-se les peticions abusives, per aplicació del principi general que la llei (ordenament jurídic) no empara l'abús de dret». Encara que en el cas no hi aprecia cap abús, «el cert és que, en aquest cas, no existeix cap element que permeti inferir que el sol·licitant actués en un exercici abusiu del seu dret d'accés» [...] «no pot presumir-se que la sol·licitud jutjada sigui aliena a la finalitat perseguida amb el dret a la informació, tal com regula la Llei de transparència, ja que és el coneixement públic del comportament dels poders públics, en aquest cas en autoritzar una determinada instal·lació, cosa que constitueix l'essència mateixa del dret a la informació que regula la llei.» 2. Aplicació del límit de confidencialitat: l'article 21.1.c de la Llei 19/2014 exigeix que la confidencialitat estigui establerta per una norma amb rang de llei, «però en el cas el límit deriva dels mateixos actes de l'administració demandada, que va fixar en les bases de la convocatòria la possibilitat que els oferents delimitessin els documents confidencials amb l'efecte que els documents esmentats no es difonguessin entre terceres persones.» Per tant, i encara que aquesta confidencialitat no estigui establerta per una norma amb rang de llei, el cert és que vincula l'Administració convocant des del mateix moment en què estableix el compromís exprés esmentat de no difondre les bases de la convocatòria, de manera que no pot ara prescindir de la base esmentada sense contravenir els seus propis actes. 3. Afectació a drets privats i secret professional i drets de propietat intel·lectual i industrial. La documentació sol·licitada afecta els límits que estableixen els art. 21.1.f i g de la Llei 19/2014. L'accés al contingut del projecte tècnic aportat per l'actora en un procediment convocat, que, si bé és d'autorització, té les característiques d'un procediment de concurrència competitiva, «pot afectar les estratègies comercials i els drets de derivats de la propietat intel·lectual i industrial de l'actora recurrent».
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 1858/2021
Recurs contenciós administratiu 84/2019 que la Universitat Autònoma de Barcelona va presentar contra l'Acord 259/2018/PS, per requerir la incoació d'un procediment sancionador a la rectora de la UAB, després que s'incomplís la Resolució 259/2018, de 21 de setembre, en relació amb la Reclamació 252/2018, que obligava la Universitat a lliurar determinada informació relativa a l'execució del pressupost d'un grup de recerca, i a informar la Comissió de Garanties del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) de les actuacions dutes a terme en compliment de la Resolució. L'Acord impugnat a) posa en coneixement de la rectora de la UAB que aquesta institució ha desatès els requeriments de la GAIP en relació amb l'execució de la Resolució 259/2018 i està impedint que la persona reclamant obtingui tota la informació a la qual la dita Resolució li declarava el dret d'accés; ambdós fets estan tipificats com a infracció molt greu en relació amb el dret d'accés a la informació pública per l'article 77.2.b en relació amb l'article 43.3 de la Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (LTAIPBG), i b) demana a la rectora la incoació del procediment sancionador. Motius del recurs: Constitució defectuosa de la GAIP: pèrdua de condició d'òrgan col·legiat. Manca de competència de la GAIP envers la UAB. Manca d'infracció.
El Tribunal declara ajustat a dret l'acord recorregut i confirma el següent: 1. La composició vàlida de la GAIP: remissió a la Sentència del Tribunal Suprem (STS) de 18 de desembre de 2017 (Recurs núm. 159/2017). "El criteri per a la constitució vàlida de l'òrgan col·legiat a l'efecte de la formació vàlida de la voluntat és el de la suficiència de la presència de la meitat dels membres. La distinció que fa la Sala entre la composició prèvia i necessària de l'òrgan —per a això exigeix el nomenament efectiu i previ de tots els seus components (tres: president, vocal 1 i vocal 2)— i la conclusió aconseguida sobre que no pot considerar-se vàlidament compost el Consell de Defensa de la Competència andalús, per l'existència temporal d'una plaça vacant sense cobrir, no troba suport en la dicció de la llei. La lògica de la regulació del funcionament dels òrgans col·legiats i el precepte general de la suficiència de la meitat dels membres determina que, produït el cessament d'un dels vocals (encara sense el corresponent nomenament del nou vocal), el Consell pugui continuar complint les seves funcions sempre que observi la regla legal ressenyada. De manera que de la normativa que regula el règim jurídic dels òrgans col·legiats es dedueix que la celebració de les sessions i deliberació dels assumptes de la seva competència requereix que estiguin vàlidament constituïts conformement a la regla que indica l'article 26 de la Llei 30/1992 (actual art. 17.1 de la Llei 40/2015) i és aquesta la premissa necessària per a la correcta formació de la voluntat d'aquesta mena d'òrgans. Això implica que la constitució vàlida de l'òrgan col·legiat requereix, segons l'article 17.1 de la Llei 40/2015, l'assistència (presencial o a distància) del president i el secretari (o els qui els supleixin) i la compareixença d'almenys la meitat dels membres que el componen." 2. Qüestiona la competència de la GAIP en relació amb reclamacions interposades contra universitats. Les universitats s'incloïen a l'article 3.1.c de la Llei 19/2014. 3. Qüestiona la comissió de la infracció. Segons el Decret 111/2017, de 18 de juliol, pel qual s'aprova el Reglament de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública, "la desatenció dels requeriments de la Comissió pot donar lloc a l'exigència de responsabilitat, d'acord amb el que estableix l'article 77 de la Llei 19/2014, de 29 de desembre. «No s'imputa a la recurrent la comissió de cap infracció, sinó que es posen en el seu coneixement uns fets que podrien constituir una infracció, perquè incoï l'expedient sancionador oportú i s'hi dirimeixin les possibles responsabilitats, sense perjudici que aquesta conducta pugui valorar-se en l'expedient corresponent la incoació del qual se sol·licita.» A aquest efecte, la Comissió pot posar aquests fets en coneixement dels òrgans competents per ordenar la incoació del procediment sancionador corresponent a què fa referència l'article 86 de la Llei 19/2014, del 29 de desembre."
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 2268/2021
Recurs interposat per l'Ajuntament de Tarragona contra la Resolució de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) núm. 316/2018, que va estimar parcialment la Reclamació 284/2018 en atorgar l'accés a informació sol·licitada en relació amb les entrades venudes per a la cerimònia d'inauguració dels Jocs de la Mediterrània, amb el límit de les dades relatives a la identitat de les persones físiques que van comprar les entrades i també a la identitat de les persones destinatàries de les entrades per raons de vulnerabilitat. L'Ajuntament al·lega que no era competència seva atendre la sol·licitud i que la va derivar a la Fundació Tarragona 2017, perquè és l'òrgan competent per respondre a la informació de la venda d'entrades de la cerimònia d'inauguració dels Jocs de la Mediterrània: «la informació sol·licitada va ser elaborada en el marc d'una relació contractual entre la Fundació i Ticketmaster Spain, SAU, que és aliena a l'Ajuntament.»
1. La decisió d'optar pel model fundacional és una manifestació de la capacitat d'autoorganització administrativa. La conclusió no pot ser cap altra que la Fundació Tarragona 2017 forma part del sector públic local. 2. La Fundació té un deure de col·laboració amb l'Ajuntament, que resulta obligat quan es troba vinculada en els termes que hem exposat sobre la normativa de fundacions aplicable. L'article 4 de la Llei 21/2014, de 29 de desembre, del protectorat de les fundacions i verificació de l'activitat de les associacions declarades d'utilitat pública, estableix que «correspon a les fundacions i les associacions d'utilitat pública fer efectiva la transparència de les seves organitzacions». 3. «No és un requisit que la informació hagi estat "elaborada en l'exercici de les seves activitats o funcions", ja que també s'inclou el concepte adquisició; en aquest cas, de forma derivada, ja que es tracta de dades de relacions comercials entre una entitat vinculada i el seu contractista.» 4. Des del mateix Ajuntament s'havia indicat que, tenint en compte que s'havien rebut altres sol·licituds sobre les mateixes qüestions i, tenint en consideració que el president del Patronat era el mateix alcalde de Tarragona, la sol·licitud d'informació seria tramitada des del Gabinet d'Alcaldia: «L'Ajuntament ha generat una expectativa en el reclamant d'informació (després de certes demores acreditades a l'expedient administratiu), a la qual seria aplicable, si no el règim d'actes propis en el sentit que li atribueix la jurisprudència, sí una autoatribució de competències que, d'altra banda, és plenament concordant amb el règim jurídic.» Conclusió: atesa la vinculació de la Fundació amb l'Ajuntament, aquest «estava obligat de forma solidària amb la Fundació, en la mesura que aquesta obtindria les dades de l'empresa a la qual va contractar la gestió de les entrades, que haurien d'estar també a disposició de la corporació local i que, al seu torn, hauria de facilitar al reclamant».
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 3252/2021
Consorci Concessionari d'Aigües per als Ajuntaments i Indústries de Tarragona (CAT)
Recurs contenciós administratiu interposat pel Consorci Concessionari d'Aigües per als Ajuntaments i Indústries de Tarragona (CAT) contra la Resolució núm. 72/2019 de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP), que estima parcialment la reclamació presentada per la Candidatura d'Unitat Popular (CUP) de la Diputació de Tarragona i declara el dret de la CUP a obtenir informació sobre les retribucions, les dietes i el registre d'interessos de les persones que formen els òrgans de govern del CAT. El CAT demana l'anul·lació de la resolució de la GAIP pels motius següents: No té una naturalesa jurídica de consorci, sinó de corporació de dret públic. La informació que se sol·licita no es troba relacionada amb les funcions públiques que se li encomanen. Afecta dades personals especialment protegides.
La Sala del Tribunal discrepa dels motius del recurs: Defensa la naturalesa de consorci de l'entitat: «està integrat per administracions com la Generalitat de Catalunya i ajuntaments, a més d'empreses industrials». El seu objecte, d'acord amb els estatuts, és el de «desenvolupar l'activitat encaminada a abastir els ajuntaments de l'aigua procedent d'una concessió establerta per llei i el seu règim juridicoadministratiu». Per tant, com a conclusió, li és aplicable el nivell màxim de subjecció de la Llei 19/2014, perquè s'inclou a la lletra b de l'article 3. Per tant, ha de fer fins i tot publicitat activa de la informació relativa a les retribucions del personal directiu dels seus òrgans de govern, informació que ha de considerar-se pública. En darrer terme, la informació no inclou dades personals especialment protegibles, sinó que es refereix a retribucions del personal directiu i, per tant, poden comunicar-se sense consentiment dels titulars.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 3646/2021
La Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) contra la Resolució de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) núm. 190/2019, que estima l'accés a la informació sol·licitada. Nul·litat de l'article 47.1.e de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu de les administracions públiques, atès que la Comissió demandada ha d'estar composta per cinc membres, com va decidir el Parlament, i, tanmateix, només en quedaven dos en haver dimitit o cessat la resta. No té potestat sobre les universitats, atès que queda condicionada a la subscripció d'un conveni, i no ha estat aquest el cas. Cal considerar que la divulgació d'un expedient sancionador o disciplinari comporta per si sola un dany que justifica la limitació de l'accés a la informació.
Primer a) Cal precisar que quan la Llei 40/2015, d'1 d'octubre, del règim jurídic del sector públic, o el Decret 111/2017, de 18 de juliol, pel qual s'aprova el Reglament de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública, es refereixen a la presència de la meitat dels membres de l'òrgan col·legiat, s'ha d'entendre que es refereixen als membres en actiu; això és, membres efectius, no al nombre màxim de membres que en podria disposar l'òrgan en qüestió. Finalment, el marc jurídic es tanca amb les normes internes d'organització i funcionament de la GAIP aprovades per la mateixa institució el 22 de setembre de 2017. Disposa el punt 3.1 d'aquesta norma que el Ple de la comissió està format per tots els membres vigents de la GAIP, i el punt 9.1 que el Ple es pot constituir si hi assisteixen més de la meitat dels membres, com a mínim dos. Així doncs, en el que es refereix al règim de funcionament de l'òrgan col·legiat, la normativa general dona prioritat a la normativa de creació o a la normativa pròpia, i, en el cas de la GAIP, disposa un quòrum de la meitat dels membres efectius de la comissió, requeriment que les normes internes de funcionament complementen introduint un mínim de dos membres. En aquest sentit, no es pot considerar que el funcionament de la comissió amb dos membres, un cop cessats tres dels cinc que es van nomenar inicialment, sigui contrari a l'ordenament jurídic, per més que el mínim de tres membres sigui un requeriment habitual en el funcionament dels òrgans col·legiats. Aquesta és la solució que va abonar el Tribunal Suprem en la sentència de 22 de novembre de 2017 (Recurs núm. 159/17), i va reiterar en altres dues sentències de 18 de desembre de 2017 (recursos núm. 194/17 i 319/17). b) Cal afegir que incideix en aquesta qüestió un principi general de preservació de l'ordre públic institucional, en el sentit que els dubtes s'han de resoldre de la manera més favorable al funcionament efectiu de les institucions que formen part de l'entramat públic. I més si compleixen una funció material de garantia dels drets dels ciutadans i de funcionament transparent del sistema, com és el cas. Segon La Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, és, en aquest sentit, menys clara. En efecte, l'article 3.1.c inclou igualment les universitats públiques en l'àmbit subjectiu, però l'article 74.3 disposa que es pot aplicar el sistema de garanties que estableix el capítol IV del títol III —entre els quals l'acció que ens ocupa— als actes o omissions dels organismes i institucions d'aquest apartat 3.1.c que afecten el dret d'accés a la informació pública si la institució i la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública ho estableixen per conveni. Per tant, pot semblar que la reclamació davant la GAIP queda condicionada a la subscripció del conveni esmentat. Ara bé, aquesta no és una interpretació que pugui reeixir. En efecte, en primer lloc, la intervenció d'un organisme especialitzat i neutral com és la comissió demandada constitueix una garantia essencial per a l'efectivitat del dret d'accés a la informació. Resultaria paradoxal que les universitats, que són administracions públiques genuïnament, quedessin fora d'aquesta garantia quan queda configurada de forma general respecte del conjunt del sector públic, incloent-hi les entitats i persones privades vinculades. Però és que, independentment de la poca raonabilitat que tindria una excepció com aquesta, com s'ha dit, la normativa bàsica estatal inclou les universitats dins el conjunt d'administracions vinculades en primer grau per la normativa de transparència i accés a la informació, incloent-hi la garantia establerta pel que fa a la reclamació davant d'un òrgan especialitzat. No hi ha dubte que l'article 74 de la Llei 10/14 ha d'interpretar-se en consonància amb la norma bàsica, de forma que cal entendre que el conveni al qual fa referència aquest precepte pot operar com un instrument per establir canals de relació o modalitats d'intervenció adaptades a les peculiaritats de la institució, però no pot interpretar-se com a condició d'operativitat de la reclamació davant la GAIP. Tercer L'existència d'un procediment sancionador, que pròpiament no és el cas d'un expedient informatiu, no és un obstacle en si mateix respecte del deure de proporcionar la informació pública. Cal que l'Administració justifiqui que la cessió d'aquesta informació pot comportar un perill concret per a la investigació.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 3676/2021
L'Ajuntament de Barcelona contra la GAIP. Resolució 165/2018, que reconeix el dret de la persona reclamant a accedir a les còpies de les actes i de l'enregistrament i altra documentació de les sessions de la Comissió de Govern. L'Ajuntament al·lega que els debats de la Comissió de Govern han de ser secrets, segons es desprèn de la interpretació que el Tribunal Constitucional va fer dels articles següents: Article 70.1 de la Llei 7/85, de 2 d'abril, reguladora de les bases de règim local: «No són públiques les sessions de la Junta de Govern Local.» Article 126.5 de la mateixa Llei 7/85, que afegeix per als municipis de gran població el següent: les deliberacions de la Junta de Govern Local són secretes.
La Llei estatal 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, i la Llei catalana 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, «han renovat profundament l'ordenament en aquest sector i han introduït pautes molt més exigents en el que es refereix a l'accés dels ciutadans a la informació pública; això és, l'accés a tota la informació elaborada per l'Administració o que està en el seu poder com a conseqüència de l'exercici de les seves competències (article 2.b de la Llei 19/14)». La normativa de règim local ha d'interpretar-se considerant aquest nou marc legal. En la configuració legal hi apareixen dos conceptes diferenciats: 1. La publicitat de les sessions: «la publicitat ha quedat tradicionalment referida a la presència de públic en les sessions, específicament les del ple municipal, que contrasten amb la manca de presència de públic a les sessions de la Junta de Govern Local». 2. El secret de les deliberacions: «es refereix a la manca d'accés dels ciutadans a la informació relativa als debats». «[...] les sessions inclouen dos aspectes: d'una banda, les deliberacions i, d'altra banda, els acords, i aquests no poden ser secrets.» «[...] el secret no pot quedar associat genèricament a les sessions de l'òrgan col·legiat en qüestió, sinó només a les deliberacions que els seus membres duen a terme abans de resoldre.» Com disposa l'article 105 del mateix Reglament orgànic municipal de l'Ajuntament de Barcelona, «els acords de la Comissió de Govern han de ser publicats a la Gaseta Municipal, als butlletins oficials i en altres mitjans que en facilitin el coneixement». Però, a més, «el secret de les deliberacions de la Junta de Govern Local, que és l'esmentat article 126.5 de la Llei 7/85, per al cas dels municipis de gran població, no és aplicable a l'Ajuntament de Barcelona en virtut de l'article 1.3 de la Llei 1/2006, del règim especial del municipi de Barcelona («No se li aplica en conseqüència amb el principi de secret de les deliberacions, igual que als municipis que no són considerats de gran població.»). Conclusions: L'article 70.2 de la Llei 7/85 imposa l'imperatiu de no publicitat de les sessions de la Junta de Govern Local: «es refereix a la presència del públic». Interpretar aquest precepte com un mandat de secret de les sessions porta a un absurd («si la no publicitat de les sessions fos equivalent a secret, no tindria sentit l'article 126.5 de la Llei 7/85, que seria redundant amb l'article 70.1»). El secret de les deliberacions de la Junta de Govern Local, que és l'esmentat article 126.5 de la Llei 7/85, per al cas dels municipis de gran població, «no és aplicable a l'Ajuntament de Barcelona en virtut de l'article 1.3 de la Llei 1/2006, del règim especial del municipi de Barcelona». «L'accés a la informació de les sessions es regeix en principi per la normativa de transparència, específicament per la consideració del contingut de les sessions com a informació pública.»
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 3888/2021
Fundació Privada Residència Bell Repòs de Súria
Estima parcialment el recurs interposat per la Fundació Privada Residència Bell Repòs de Súria contra la Resolució de la GAIP núm. 164/2020, de 27 de febrer, per la qual a) estimava parcialment la sol·licitud d'informació pública presentada per una periodista, b) anul·lava la resolució desestimatòria de la Direcció de Serveis del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, i c) declarava el seu dret a la informació sol·licitada: sobre sancions a residències per a gent gran, públiques, privades i concertades, presents a Catalunya, imposades entre el 2014 i el 2018 (nom de cada residència sancionada, motiu de sanció, import i data).
Tal com comença a argumentar la sentència, la ponderació (per determinar o no el dret d'accés en el cas) s'ha de fer en relació amb els interessos següents: 1. Informació sobre un col·lectiu especialment vulnerable (la «gent gran», potencials usuaris de les residències sancionades). 2. Els interessos reputacionals (i econòmics) de les dites residències. Podria ser, doncs, aplicable el límit que disposa l'article 14.1.h de la Llei estatal 19/2013 (interessos econòmics i socials). En aquest sentit, l'escrit de demanda invoca, «en essència, el principi de confidencialitat» i el «perjudici concret, definit i avaluable per aquesta part». Però, sorprenentment, la sentència estima parcialment el recurs no sobre la base de la ponderació d'aquests interessos, sinó amb fonament en la protecció de «dades personals»; concretament, per concurrència de «dades especialment protegides», a què es refereix l'article 23 de la Llei catalana 19/2014, entre les quals figuren les relatives a la comissió i imposició d'infraccions i sancions: «[...] és aplicable al cas el que estableix l'article 23 ("Dades personals especialment protegides") de la LP 19/2014» (fonament jurídic quart). «[...] en les circumstàncies de la fundació actora, no cal revelar la seva identitat com a sancionada, com a límit normatiu de rang legal» (fonament jurídic cinquè). «No obstant aquesta limitació quant a la identificació de la sancionada, els drets ressenyats es preserven Mitjançant la "dissociació de les dades de caràcter personal de manera que s'impedeixi la identificació de les persones afectades", i "L'accés parcial amb l'omissió prèvia de la informació afectada pel límit" (articles 15.4 i 16 de la Llei 19/13).» Conclusions: «En les circumstàncies de la fundació actora, no cal revelar la seva identitat com a sancionada.» Anul·lar parcialment la resolució impugnada, en el sentit que, de la informació relativa a la sanció imposada a la fundació actora, ha d'excloure's la seva identificació, la de l'establiment que és titular i la seva ubicació geogràfica. Caldrà adoptar les mesures adequades per tal d'evitar que es faci ús de la informació amb identificació, en cas que hagi estat indegudament entregada (va ser objecte d'una interlocutòria de mesures cautelars que les estimava parcialment i suspenia també parcialment la resolució de la GAIP). La sentència només es pronuncia sobre la fundació que va recórrer contra la decisió de la GAIP (la recurrent no està legitimada per defensar interessos d'altres residències afectades per la resolució de la GAIP impugnada).
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 4007/2021
Desestima el recurs i confirma la Resolució núm. 316/2018 de la GAIP, que denega l'accés a unes dades, atès que no les tenia l'administració a la qual es reclamava (Direcció General de Funció Pública). Per poder verificar que els correctors d'un examen pràctic jurídic, en el marc d'un procés selectiu en el qual va participar la persona sol·licitant, eren juristes, va sol·licitar: «que s'identifiqués als correctors que van corregir els exàmens pràctics jurídics, juntament amb la seva formació i la seva correspondència amb el número de corrector que apareixen en la puntuació assignada a cadascun dels aspirants.» La Direcció General de Funció Pública (DGFP) va desestimar el recurs sobre la base de «no existir els documents de correspondència entre la identitat de cadascun dels correctors i el número que apareix en la fulla de correcció dels exàmens». El recurrent al·lega que el fet de no existir el document no vol dir que les dades no existeixin.
Concloure que l'Administració no té en el seu poder, com a conseqüència de la seva activitat o en l'exercici de les seves funcions, aquesta informació (identificació dels correctors, de totes maneres pertinent). La informació «hauria d'haver-se formalitzat en acta pel tribunal d'oposició, encara que ara, donat el temps transcorregut, no pugui esmenar-se amb garanties, cosa que tindrà incidència en la no imposició de les costes, tot i la desestimació del recurs». L'absència de la informació i la dificultat de la seva reconstrucció fan que sigui ajustada a dret la resolució (desestimatòria) de la GAIP impugnada.
Sentència de l'Audiència Nacional (SAN) de 27 maig 2020
Ministeri de Política Territorial i Funció Pública
Consell de Transparència i Bon Govern (CTBG)
En la sol·licitud d'accés a la informació pública (SAIP) es demanava la identificació dels alts càrrecs que no haguessin complert les seves obligacions que disposa la Llei 3/2015, de 30 de març, reguladora de l'exercici de l'alt càrrec de l'Administració general de l'Estat. L'Oficina de Conflictes d'Interessos del Ministeri de Política Territorial i Funció Pública (Resolució de data 6.6.2018) va informar la persona reclamant sobre els procediments sancionadors resolts (amb un enllaç a la pàgina web en què pot obtenir la informació referent als dos procediments sancionadors resolts). La persona interessada interposa una reclamació davant el Consell de Transparència i Bon Govern (CTBG), que va estimar parcialment (Resolució de data 1.10.2018) la reclamació del sol·licitant i conclou que l'Oficina de Conflictes d'Interessos ha de subministrar a la persona reclamant la versió íntegra de l'informe emès per l'Oficina de Conflictes d'Interessos en relació amb el grau de compliment de la Llei 3/2015. La Sentència núm. 64/2019, de 13 de maig de 2019, dictada pel Jutjat Central Contenciós Administratiu núm. 9 en el Procediment ordinari núm. 43/2018, estima el recurs contenciós administratiu interposat per l'Oficina de Conflictes d'Interessos contra la resolució del Consell de Transparència i Bon Govern (CTBG): conclou que s'ha vulnerat el que estableix la disposició addicional primera de la Llei 19/2013, que en disposa la inaplicació als sectors que compten amb una normativa pròpia i específica; existeix un règim ad hoc, en matèria d'accés a la informació. En aquest cas, el règim especial és el que estableix la Llei 3/2015, reguladora de l'exercici de l'alt càrrec de l'Administració general de l'Estat, que exigeix la declaració d'activitats, béns i drets, i estableix, en l'article 22, el règim de transparència i publicitat de la informació proporcionada pels alts càrrecs a l'Oficina de Conflictes d'Interessos, i també indica, entre d'altres, que l'Oficina de Conflictes d'Interessos ha d'elevar al Govern, cada sis mesos, perquè el remeti al Congrés dels Diputats, un informe sobre l'incompliment dels alts càrrecs de les obligacions de declarar i les infraccions que s'hagin comès, informe que es farà públic mitjançant la publicació en el BOE. En conclusió, «existia ja una normativa que regulava l'accés [a la informació] d'una manera específica i que, per tant, era aplicable amb preferència al règim fixat en la Llei 19/2013. Aquesta informació estava continguda en el BOE i, a més, l'Oficina de Conflictes d'Interessos va facilitar a la sol·licitant d'informació dos enllaços a través dels quals podia accedir a aquesta informació en els termes fixats per la norma que regulava la seva publicitat.» La part apel·lant (CTBG) sol·licita ara a aquesta Sala que dicti una sentència que revoqui la Sentència 64/2019 recorreguda.
Segons l'Audiència Nacional, i en contra del Jutjat, l'article 22 de la Llei 3/2015 no estableix un règim jurídic específic d'accés a la informació, sinó el següent: a) el contingut de l'informe que semestralment l'Oficina de Conflictes ha d'elevar al Govern perquè el remeti al Congrés dels Diputats, i b) la informació que és objecte de publicació en el BOE. Perquè pugui aplicar-se el que estableix la disposició addicional primera de la Llei 19/2013, la regulació específica ha d'assenyalar amb claredat que la informació sobre la matèria que regula només pot obtenir-se en la manera que s'hi especifica. I aquesta voluntat de substituir la regulació general sobre l'accés a la informació en els aspectes expressament regulats no s'adverteix en l'article 22 de la Llei 3/2015. Donada la consideració anterior, la sentència examina les altres dues qüestions que l'Oficina de Conflictes d'Interessos va plantejar inicialment davant el Jutjat, que llavors no es van considerar i que ara l'Audiència Nacional desestima: 1. Al·legació sobre la incongruència de la resolució del Consell de Transparència i Bon Govern (CTBG). L'Audiència Nacional entén que la resolució del Consell de Transparència i Bon Govern (CTBG) sí que és congruent, perquè en la informació publicada (en el BOE) s'hi indica l'existència d'un procediment incoat, però no hi figura la identitat de l'alt càrrec afectat, per la qual cosa la versió de l'informe remès a les Corts Generals difereix respecte de la que és objecte de publicació, mentre que «la identitat de l'alt càrrec afectat és l'objecte de la sol·licitud d'informació». «Per tant, el Consell de Transparència i Bon Govern (CTBG) no reinterpreta la voluntat de la sol·licitant, perquè només insta l'Oficina de Conflictes d'Interessos a proporcionar la identitat de l'alt càrrec afectat pel procediment sancionador» i, «per tant, es va donar una resposta adequada (congruent) a la informació formulada». 2. L'article 15.1 de la Llei 19/2013 estableix que «si la informació [...] conté dades relatives a la comissió d'infraccions penals o administratives que no comportin l'amonestació pública a l'infractor, l'accés només es pot autoritzar en cas que es tingui el consentiment exprés de l'afectat o si està emparat per una norma amb rang de llei». En aquest cas, l'article 22.1 de la Llei 3/2015 és una norma amb rang legal que habilita la identificació dels alts càrrecs que no han complert la seva obligació de presentar les declaracions que exigeix la Llei 3/2015. Per tant, tampoc cal apreciar la infracció de l'article 24 de la Llei 19/2013 (tràmit d'audiència a tercers). Encara estimant (que no és el cas, com entén el Consell de Transparència) que ens trobem davant un supòsit que requereix la ponderació necessària, la Sentència del Tribunal Suprem (STS) 3968/2019 estableix que la regla continua sent la de concedir l'accés, tret que la ponderació a la qual es refereix l'article 15.3 de la Llei 19/2003 imposi el contrari: «Encara que no es parli expressament de retribucions d'empleats públics, sinó d'infraccions en què, en matèria de conflictes d'interessos [...], el dret a conèixer prima sobre la protecció de dades o la intimitat, ja que, com indica la mateixa Llei de transparència, accés a la informació pública i bon govern, només quan l'acció dels responsables públics se sotmet a escrutini, quan els ciutadans poden conèixer com es prenen les decisions que els afecten, com es gestionen els fons públics o sota quins criteris actuen les nostres institucions podrem parlar de l'inici d'un procés en el qual els poders públics comencen a respondre a una societat que és crítica, exigent i que demana participació dels poders públics.»
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 1426/2020
Hospital Plató Fundació Privada i altres
Recurs interposat per l'Hospital Plató Fundació Privada i d'altres contra la Resolució de la GAIP 58/2016, mitjançant la qual es declarava que CatSalut havia de lliurar la informació que se li va sol·licitar, sobre les retribucions del personal directiu (el director general, el director assistencial, la directora de gestió social i corporativa, la directora d'infermeria i el director mèdic) de l'Hospital Plató els anys 2014, 2015 i 2016. Motius del recurs: a) que no era exigible la informació retributiva requerida en la mesura que els càrrecs afectats no poden ser considerats càrrecs directius; b) que, en tot cas, no es podia exigir la informació corresponent a l'any 2014, atès que encara no estava vigent la Llei 19/2014; c) que, en tot cas, la resolució havia de reflectir expressament un advertiment al demandant d'informació en el sentit que hi és aplicable la normativa de protecció de dades, i d) que la resolució fixa un termini incorrecte per fer efectiu el lliurament de la informació, ja que cal ajustar-se al que disposa l'article 34.3 de la Llei 19/2014.
1. És clar que l'obligació de lliurar la informació retributiva referida als càrrecs directius de l'entitat no queda limitada al màxim responsable de l'entitat, d'acord amb la Llei 19/2014. Alhora, la disposició addicional 21.1.2 de la Llei 2/2014, del 27 de gener, de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic, defineix el personal directiu del sector públic incloent-hi, en tot cas, les persones que formen part del consell d'administració o els administradors que assumeixen les funcions de màxima responsabilitat, i també les persones que actuen sota la dependència exclusiva dels màxims òrgans de govern o consells d'administració o exerceixen funcions amb autonomia. El fet que als estatuts de la fundació no consti el comitè directiu no és rellevant, perquè, en primer lloc, cal ajustar-se al concepte material de càrrec directiu i no al concepte formal. I, d'acord amb aquest concepte, «els òrgans de govern de l'hospital són el patronat i el comitè directiu» («aquest darrer òrgan queda integrat pel director general, el director assistencial, el director de gestió social i corporativa, el director d'infermeria i el director mèdic de l'hospital»), i «correspon a aquest comitè directiu la gestió de les polítiques econòmiques i ambientals de l'Hospital, a banda que els directors esmentats presideixen comissions i grups de treball». En segon lloc, és raonable que uns estatuts que tenen una vocació de vigència permanent no predeterminin models concrets d'organització que poden ser contingents. Cal afegir que és el mateix Hospital el que qualifica els càrrecs com a director, i que només l'Hospital disposaria de les dades o les proves que podrien desmentir-ne la condició directiva, si fos així, però no s'ha aportat cap dada significativa en aquest sentit. 2. D'acord amb el que disposa l'article 2.b de la Llei 19/2014, l'accés a la informació abasta la que tingui en poder l'Administració, cosa que inclou tota la informació, independentment de l'origen temporal (remissió a la Sentència de data 12 de febrer de 2020, Recurs núm. 420/16). 3. L'advertiment o recordatori en la resolució en el sentit que la normativa de protecció de dades és aplicable a la informació «pot ser indicat o oportú per tal d'evitar conflictes o usos il·legals de la informació, però és una qüestió d'oportunitat que no pot ser exigida en termes jurídics». 4. En el cas que ens ocupa, els afectats van oposar-s'hi, de forma que era indefugible l'espera en l'execució de la resolució d'acord amb l'article 34.3 Llei 19/2014.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 1493/2020
L'Ajuntament del Prat de Llobregat impugna la Resolució de la GAIP de 19 de juliol de 2018, per la qual s'estimava la reclamació i es declarava el dret de la persona reclamant a accedir a la informació relativa a la relació de despeses efectuades pels grups municipals de l'Ajuntament del Prat de Llobregat amb càrrec a les aportacions rebudes de l'Ajuntament entre el 2015 i finals del 2017, i també a les factures o qualsevol altra documentació justificativa d'aquestes despeses, anonimitzades, o a obtenir constància escrita de la seva inexistència. L'Ajuntament entén que la resolució impugnada «se sustenta en criteris d'oportunitat i no de legalitat, vulnera l'article 112 de la Llei 39/2015 (RCL 2015, 1477) i lesiona el principi d'autonomia local».
1. És evident que la informació sol·licitada entra dins de l'àmbit d'aplicació de la Llei 19/2014, ja que, amb independència que les quantitats assignades als grups municipals es considerin una subvenció o una ajuda pública, entren de ple en el camp d'aplicació de la dita norma i estan subjectes a la transparència i informació al respecte, ja que aquestes quantitats estan subjectes a la justificació oportuna perquè es lliuren a aquests grups per al compliment dels fins que els són propis. 2. D'altra banda, tampoc pot considerar-se que la resolució dictada afecti el principi d'autonomia local, ja que la Llei 19/2014 estableix amb claredat quins són els òrgans que han de resoldre les sol·licituds (articles 32 i següents) i regula, així mateix, el règim de recurs contra aquestes resolucions (articles 38 i següents); per tant, suposen una excepció al règim que estableix l'article 112 de la Llei 39/2015 (RCL 2015, 1477) i que aquesta Llei permet de manera expressa.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 2584/2020
Recurs interposat per l'Ajuntament de Girona contra la Resolució de la GAIP de 23 de març de 2018 per la qual es reconeixia l'accés a informació relativa al següent: a) el contracte original entre l'Ajuntament i la societat AGISSA i a les pròrrogues, modificacions i auditories de què hagi estat objecte; b) els comptes d'AGISSA (inclosos els ingressos, les despeses, els pressupostos i les retribucions), i c) el nom dels membres del Consell d'Administració d'aquesta societat. Tot des de la constitució d'AGISSA i fins a l'actualitat. Al·lega que a) no pot iniciar-se el procediment per mitjà de correus electrònics, i b) la resolució té un contingut impossible.
1. Presentació de SAIP per correu electrònic. És possible iniciar el procediment previst per mitjans electrònics, sempre que això ofereixi les garanties (requisits de SAIP que estableix la Llei 19/2014), i això ocorre en aquest cas, en el qual l'administració recurrent no nega que els requisits esmentats hi concorrin, i en les diferents sol·licituds presentades en cap moment es va oposar a la utilització del mètode esmentat, qüestionant-les per simples qüestions formals en relació amb els preceptes aplicables, però admetent, com assenyala la GAIP, el següent: Tal com manifesten els antecedents, en aquest cas són diversos els correus tramesos entre la persona reclamant i diferent personal al servei de l'Ajuntament de Girona, en què queda clara la informació que demana la persona reclamant i les dificultats i els retards per obtenir-la que al·lega el personal de l'Ajuntament, que a les respostes sembla conèixer-ne perfectament la identitat. Aquesta documentació acredita l'existència d'una sol·licitud d'informació pública presentada el 24 d'abril de 2017, que el 20 de febrer de 2018, data de presentació d'aquesta Reclamació, encara no s'hauria satisfet. 2. Fons de l'assumpte. La informació es refereix a una empresa municipal, participada per l'Ajuntament de Girona, per la qual cosa «s'enquadra dins del que estableixen els articles 1 i 3 de la Llei 19/2014» i «de cap manera té un contingut impossible com pretén l'Ajuntament». El fet que la societat esmentada estigui sota administració judicial no pot ser una causa obstativa per obtenir una informació de la qual deu disposar l'administració recurrent.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 3330/2020
Serveis Generals de Mobilitat i Transport, SL
Recurs interposat per Serveis Generals de Mobilitat i Transport, SL contra la Resolució de la Comissió de Garantia pel Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) núm. 351/2017, per la qual s'acorda estimar parcialment la reclamació presentada davant de l'Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) en relació amb la sol·licitud del nom, càrrec directiu que ocupen i els sous corresponents als exercicis 2011 a 2017 dels càrrecs de Serveis Generals de Mobilitat i Transport, SL (SGMT). La part actora al·lega que la Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, no estableix que s'identifiquin els càrrecs directius, sinó únicament conèixer l'import de les seves retribucions brutes: els noms i cognoms dels càrrecs directius són dades de caràcter personal que no poden comunicar-se sense el consentiment previ i sense que existeixi una norma amb rang de llei que empari la cessió esmentada. En el supòsit que s'entengui que l'article 3 permet conèixer la identitat dels càrrecs directius, és aplicable l'article 24.2 de la mateixa Llei 19/2014, i, en la ponderació entre el dret a la informació i els drets dels interessats, han de prevaler aquests últims. La divulgació dels noms pot generar inestabilitat en l'empresa i conflictes amb els treballadors. Es vulnera el dret a l'honor de l'empresa.
Remissió a la Sentència 546/2020 i la Sentència de 5 de juny de 2020. 1. Els articles 3, 9 i 11 de la Llei 19/2014 sí que permeten que s'identifiqui els càrrecs directius. L'Autoritat Catalana de Protecció de Dades (APDCAT) i la GAIP s'han manifestat en aquest sentit: «En el cas de les persones que ocupen càrrecs directius, la mateixa Llei de transparència reconeix l'interès públic en el coneixement d'aquesta informació des del punt de vista de l'avaluació de la gestió dels recursos públics, en obligar les entitats gestores a facilitar aquesta informació, i a l'administració responsable a publicar-la.» 2. No es vulnera la Llei orgànica 3/2018, de 5 de desembre, de protecció de dades personals i garantia dels drets digitals (LOPD). 3. No hi ha perjudici per als interessats, ja que els treballadors de l'empresa ja han de saber qui són els seus càrrecs directius. La divulgació del nom dels directius en res afecta un hipotètic dret a l'honor de l'empresa, ja que l'import de les retribucions ja s'ha divulgat. 4. Preval el dret a la transparència.
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 4293/2020
La Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP), en la Resolució 112/2017, de 20 d'abril, va estimar les reclamacions acumulades 57/2017, 58/2017 i 59/2017 i va declarar el dret del grup municipal reclamant que l'Ajuntament de Lleida li faciliti la informació sol·licitada (inversions fetes per la concessionària des de l'any 1994). L'Ajuntament incompleix l'Ordre de la GAIP de 30 de juny de 2017, d'execució de la Resolució 112/17, per la qual cosa la GAIP sol·licita a l'Ajuntament incoar un procediment sancionador per incompliment de l'ordre d'execució de la Resolució 112/2017, de 20 d'abril. Ara, l'Ajuntament de Lleida presenta un recurs contra la Resolució de la GAIP de 15 de febrer de 2018, que rebutja el requeriment previ formulat per l'Ajuntament contra l'acord de la GAIP pel qual se li sol·licitava la incoació del procediment sancionador. Motius del recurs: l'Ajuntament considera que la resolució recorreguda no s'ajusta a dret: a) la GAIP no té competència per requerir-li la incoació d'un procediment sancionador, i b) l'Ajuntament no ha comès la infracció molt greu, perquè va facilitar tota la documentació requerida.
1. La GAIP es limita a posar els fets en coneixement de qui és competent per incoar el procediment sancionador (d'acord amb l'article 86 de la Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern), perquè sigui on es determinin les possibles responsabilitats derivades d'aquests fets, amb les degudes garanties. 2. «No s'imputa a l'ajuntament recurrent la comissió de cap infracció, sinó que es posen en el seu coneixement uns fets que podrien constituir una infracció, perquè incoï l'oportú expedient sancionador i s'hi dirimeixin les possibles responsabilitats [...], sense perjudici que aquesta conducta pugui valorar-se a l'expedient corresponent la incoació del qual se sol·licita.» 3. Empara legal de l'actuació de la GAIP: Decret 111/2017, de 18 de juliol, pel qual s'aprova el Reglament de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública: «1. En cas d'incompliment de l'acord de mediació o de les resolucions de la Comissió en el termini establert en cada cas, les persones interessades ho poden comunicar a la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública perquè aquesta en requereixi el compliment. 2. La desatenció dels requeriments de la Comissió pot donar lloc a l'exigència de responsabilitat, d'acord amb el que estableix l'article 77 de la Llei 19/2014, de 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern. A aquest efecte, la Comissió pot posar aquests fets en coneixement dels òrgans competents per ordenar la incoació del procediment sancionador corresponent a què fa referència l'article 86 de la Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern.»
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 5208/2020
Recurs interposat per l'Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat contra la Resolució núm. 405/2017 de la Comissió de Garantia pel Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP), que estima la sol·licitud presentada per la secció sindical IAC-CATAC: accés al llistat dels llocs de feina coberts per la plantilla de l'Ajuntament en què figuri l'àrea on es desenvolupa la feina, el departament, la denominació del lloc i el concepte i quantitat que es percep per cadascun dels complements, plusos o factors associats. Motius del recurs: a) Manca de competència de la GAIP, atès que es tracta d'una sol·licitud vinculada a la llibertat sindical, de forma que és aplicable la regulació específica de la normativa sobre empleats públics —concretament, el tràmit de mediació que disposa el conveni col·lectiu municipal—, i no és aplicable la Llei 19/14 pel que fa al mecanisme de garantia que aquesta estableix, ni tan sols amb caràcter supletori. b) Era impossible lliurar la informació quan es va requerir, i també en el termini de sis mesos concedit: l'elaboració de la relació de llocs de treball per a una plantilla de 1.600 empleats és un procés llarg i complex; el contracte va adjudicar-se al desembre de 2017 i no era possible lliurar la informació fins que els treballs culminessin. L'Ajuntament disposava d'un catàleg de llocs de treball, que és un instrument similar, però inclou el complement de destinació i no el complement específic, i no està desglossat per complements, plusos i factors associats com es demanava.
1. És aplicable la Llei 19/2014 i la tutela de la GAIP. Aquest accés queda protegit per la Llei de transparència. Per tant, la competència de la GAIP que va dictar la resolució impugnada és palesa: «Seria absurd que un sindicat no disposi de les garanties generals que gaudeixen el comú dels ciutadans.» «Certament, els sindicats gaudeixen d'un dret reforçat d'informació en el que es refereix a la gestió del personal de les administracions públiques, però això no significa que hi hagi un règim d'accés especial en aquesta matèria a l'efecte de la disposició addicional primera de la Llei 19/2014 [...] que desplaci la Llei 19/14 a una posició supletòria.» El fet que el conveni col·lectiu de l'Ajuntament esmenti la possibilitat de demanar una conciliació mitjançant el CEMICAL no constitueix un règim d'accés específic a la informació sindical, sinó una mera alternativa voluntària al sistema ordinari de resolució de conflictes (discrepàncies en el si de la comissió de seguiment del conveni pel que fa a la seva interpretació o aplicació), mentre que en aquest cas estem davant un conflicte en el qual està en joc un dret sindical que no té l'origen en el conveni col·lectiu. 2. És acceptable que la GAIP imposés un ritme relativament urgent per lliurar la informació. Aquestes en són les raons: — El deure de lliurar la informació pot trobar-se davant d'una impossibilitat material derivada del fet que no se'n disposi, per molt obligatòria que sigui, com és el cas. «Tanmateix, és evident que el dret a la informació i el deure de transparència no poden cedir davant el pur i simple incompliment de l'Administració dels seus deures. En aquest cas, la resposta jurídica no pot ser la pura i simple pèrdua del dret d'informació del ciutadà», sinó que la resposta «ha de consistir a pautar l'obligació d'informar tot establint mesures com ara un termini per elaborar i lliurar la informació, el lliurament de la informació disponible, o d'altres». En aquest sentit, és significatiu el precepte de l'article 29.1.b de la Llei 19/2014, per al cas que la informació demanada requereixi una tasca complexa d'elaboració o reelaboració, situació que no bloqueja el dret d'accés, sinó que obliga a lliurar la informació desglossada. Tant més quan la informació demanada és d'existència obligada per l'Administració, com és el cas. — La informació a la qual es refereix aquest recurs és una informació pública, que, a més, ha de ser objecte de publicitat activa, a l'abast de tothom. — S'acredita una «manca d'interès municipal», perquè «no s'ha acreditat que una dilació tan significativa fos imprescindible» (el Ple ja va ordenar al maig de 2016 l'elaboració de la relació de llocs de treball, que havia d'estar closa a finals d'aquell any i, en canvi, al gener de 2019 encara no s'havia lliurat cap informació) i es constata «l'absència d'una proposta de calendari mínimament concret i ajustat en el temps». — Podria haver-se donat la informació «desglossada»: «no resulta creïble que ja de bon principi l'Ajuntament no disposés d'informació susceptible de ser lliurada sobre l'aplicació del complement específic» («aquest complement s'incloïa mensualment a les nòmines»).
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 5322/2020
Recurs de la Sra. LRG, funcionària de serveis socials del Consell Comarcal de Segrià, contra les resolucions de la GAIP 137/2018 i 146/2018, que desestimen l'accés al document de queixa presentat davant del Consell Comarcal de Segrià per 81 persones (denunciants) usuàries dels serveis de Consell Comarcal, contra la Sra. demandant, amb motiu de la seva actuació com a funcionària. L'annex del document esmentat conté les dades de les 81 persones signants que avalen la denúncia, per la qual cosa la GAIP denegà l'accés per protecció de dades personals.
És indubtable l'interès legítim qualificat de l'actora en conèixer el contingut de la denúncia i les persones que van denunciar-la i que van donar lloc a l'obertura d'una informació pública: els fets objecte de denúncia en la informació sol·licitada podrien ser susceptibles d'una infracció disciplinària (de fet, es va obrir una informació prèvia). Es produeix, doncs, un desplaçament de la normativa general en els casos en què una altra norma amb rang de llei inclogui especificitats, com en el cas en què hi ha un precepte exprés del dret de les persones interessades a conèixer l'estat dels procediments. P. ex., l'article 53.1.a de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment comú de les administracions públiques (STS, 3a, de 11.6.2020, Recurs 577/2019). «Davant d'això, no poden apreciar-se limitacions derivades del tractament de dades personals, quan es tracta de persones que van denunciar voluntàriament una funcionària, [...].» Tampoc és raonable argumentar que pot existir algun tipus de represàlia contra les persones denunciants, ja que això no deixa de ser una mera conjectura, a més de ser contradictori amb el fet que el Consell Comarcal (ja) va facilitar precisament la identitat de les 27 persones que li constaven com a usuàries del servei en la seva aplicació, per la qual cosa resulta menys justificable que no es facilités la documentació en què es recollia la identitat de les altres persones que, en principi, no apareixen com a usuàries del servei. De la mateixa manera, resulta contradictori reconèixer el dret de la demandant a obtenir aquesta informació si s'hagués obert un procediment disciplinari i no fer-ho quan s'han obert unes actuacions prèvies arran de la denúncia. Aquest és el sentit de l'informe de l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades de data 15 de juny de 2018, en què es destacava la condició d'interessada de la demandant i la prevalença del dret d'accés de la demandant, la qual cosa es correspon amb les disposicions legals que reconeixen el dret d'accés al procediment de les persones interessades; «els denunciants van signar una denúncia per mala praxi de la demandant, demanant-ne la destitució com a empleada pública, i no existeix cap dret a l'anonimat en ocasió de la protecció de dades personals.» Conclusió: «cap afectació a drets personals de tercers i s'aprecia, per contra, un evident interès legítim de la demandant».
Sentència del Tribunal Suprem (STS) núm. 1338/2020
Agència Estatal de l'Administració Tributària (AEAT) a València
L'advocat de l'Estat i la Junta de Personal de l'Agència Estatal de l'Administració Tributària (AEAT) a València interposen diversos recursos de cassació contra la Sentència de la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional (Secció Setena) de 21 de març de 2019, que va estimar en part el recurs d'apel·lació interposat per l'Administració de l'Estat contra la sentència del Jutjat Central Contenciós Administratiu núm. 6 que, al seu torn, va desestimar el recurs interposat per l'advocat de l'Estat contra les resolucions del Consell de Transparència i Bon Govern (CTBG) de 22 d'agost de 2017 i 27 d'abril de 2017, que estimen l'accés del representant de la Junta de Personal de l'AEAT de València al Catàleg actualitzat de llocs de treball ocupats i vacants a la província de València.
Sentència del Tribunal Suprem (STS) núm. 748 /2020
L'advocat de l'Estat interposa un recurs de cassació contra la sentència de l'Audiència Nacional, que va desestimar el recurs d'apel·lació interposat per l'Agència Estatal de l'Administració Tributària contra la sentència del Jutjat Central Contenciós Administratiu, que, al seu torn, també va desestimar el recurs interposat per l'advocat de l'Estat contra les resolucions del Consell de Transparència i Bon Govern (CTBG) de 23 de juny de 2016 i 24 d'agost de 2016, que estimaven l'accés a la informació següent, sol·licitada pel representant de la Junta de Personal de l'Agència Estatal de l'Administració Tributària de València al delegat especial de l'Agència: els objectius assignats i els criteris de repartiment de les bosses de productivitat del personal. Motius de l'advocat de l'Estat: 1. L'article 40 de l'EBEP es refereix de manera específica a l'accés a la informació per part de les juntes de personal i els delegats de personal, com a òrgans de representació dels funcionaris en determinades matèries que els afecten, per la qual cosa és un règim especial d'accés, detallat i específic, que desplaça el genèric de la Llei 19/2013, aplicable només supletòriament. «És un dret complex, associat al dret de llibertat sindical i que té un abast i uns perfils propis i que és objecte d'una regulació detallada per la Llei orgànica 11/1985, de 2 d'agost, de llibertat sindical i per l'Estatut dels treballadors, aprovat pel RD legislatiu 2/2015.» 2. En cas d'aplicar-se la Llei 19/2013, les «dades han de romandre fora de l'accés a la informació pública, per formar part de l'organització dels recursos humans orientada al compliment primordial de l'AEAT, com és la prevenció i la lluita contra el frau fiscal. Revelar les dades sol·licitades [...] suposaria descendir a un nivell de detall que impediria l'exercici eficaç de la funció inspectora, i també de la prevenció i sanció dels il·lícits penals.» CTBG i la Junta de Personal s'oposen al recurs: 1. L'article 40 de l'EBEP no crea un règim específic d'accés a la informació, perquè aquesta norma es limita a assenyalar, amb caràcter general, que els representants dels treballadors han de rebre informació. 2. Els límits al·legats no poden aplicar-se: no exposa cap mal real que es produiria amb el lliurament de la informació, ni tampoc es justifica l'interès públic o privat que existeix enfront del dret a la informació. La informació sol·licitada pel reclamant no té gens de transcendència tributària.
En coincidència amb el Consell de Transparència i Bon Govern (CTBG) i la Junta de Personal: 1. L'accés a la informació de les juntes de personal no és un règim d'accés especial. El desplaçament dels preceptes que conté la Llei 19/2013 i, per tant, del règim jurídic general que disposa aquesta norma, en tot el relatiu a l'accés a la informació pública, els seus límits i el procediment que ha de seguir-se, exigeix que una altra norma de rang legal inclogui un règim propi i específic que permeti entendre que ens trobem davant una regulació alternativa per les especialitats existents en un àmbit o matèria determinada, i es crea, així, una regulació autònoma en relació amb els subjectes legitimats o el contingut i límits de la informació que pot proporcionar-se. Segons el parer d'aquest Tribunal, el precepte transcrit (article 40 de l'EBEP, Reial decret legislatiu 5/2015, de 30 d'octubre) «no conté un règim específic i alternatiu que desplaci el règim general d'accés a la informació que conté la Llei 19/2013, ni limita o condiciona l'accés a la informació que les juntes de personal poden tenir en relació amb les matèries relatives als empleats que representen i la informació que els concerneix. Aquesta norma es limita a assenyalar que els representants dels treballadors (les juntes de personal i els delegats de personal) han de rebre informació sobre determinats aspectes.» «En definitiva, aquesta norma no pot ser presa com un règim alternatiu que reguli, de manera autònoma i diferenciada, el dret d'accés a la informació pública que tenen les juntes de personal.» 2. No són aplicables als límits d'accés a la informació el perill per a la investigació i la sanció d'il·lícits administratius. El Tribunal Suprem coincideix amb la sentència de l'Audiència Nacional impugnada: «la informació sol·licitada, referida als criteris seguits per al repartiment dels incentius, no afecta tercers ni la normativa de protecció de dades. Tampoc va considerar acreditat que això posi en situació de risc l'actuació de la inspecció de persecució del frau fiscal o tingui transcendència tributària.» «L'aplicació dels límits a l'accés a la informació en requereix la justificació expressa i detallada.» «Si l'Administració considera que la informació sol·licitada pot interferir en una activitat inspectora en curs o posar-la en risc, la Llei permet, en l'article 16, la possibilitat d'establir límits parcials a la informació que es proporciona, raonant concretament les causes [...]», la qual cosa no esdevé en aquest cas. «La transparència i publicitat tant dels objectius perseguits per un ens públic i el seu grau de compliment com dels criteris de distribució dels fons públics, en aquest cas relacionats amb el repartiment de la retribució per productivitat entre els empleats, té una especial importància per a la llei. Per contra, no ha quedat justificat que la informació sol·licitada dificulti o impedeixi la repressió d'il·lícits tributaris o les funcions d'inspecció, vigilància i control de l'Agència Tributària.» «La informació sol·licitada podria haver-se proporcionat de manera que no es posés en perill l'activitat inspectora.»
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 1074/2019
Recurs de la Diputació de Girona contra les resolucions de la GAIP núm. 22, 24, 26, 31, 36, 37, 38, 40, 43, 44 i 45 de 7 de juny de 2016 i les resolucions núm. 25, 32, 33, 34, 35, 39, 41 i 42 de 7 de juliol de 2016, en virtut de les quals va anul·lar un conjunt d'actes administratius pels quals el president de la Diputació va denegar al grup polític Candidatura d'Unitat Popular diverses sol·licituds sobre quatre expedients relatius a Xaloc, organisme autònom dependent de la Diputació de Girona. El president de la Diputació de Girona: a) Qüestiona la competència de la GAIP. b) Pel que fa al fons, tot i que havia estimat la sol·licitud de consultar l'expedient demanat, va denegar la còpia, argumentant que el dret de participació política dels electes locals que se satisfà amb l'exercici del dret a la informació «no compren el dret a obtenir de forma indiscriminada còpies dels documents que integren els diversos expedients», de manera que aquestes peticions s'han de resoldre ponderant-ne l'efecte sobre el funcionament ordinari dels serveis de la Diputació i només s'han d'atendre, «si és procedent», si les peticions formulades són «concretes i individualitzades». La Diputació va fonamentar la decisió en diverses sentències del Tribunal Suprem: «l'expedició de còpies suposaria un contingut més extens i complex que la consulta directa» (Sentència del Tribunal Suprem, STS, de 16 de març de 2001); «el nucli essencial que integra l'article 23.2 de la Constitució és el dret d'accés directe a la informació i no el d'obtenir còpies dels documents» (STS de 9 de febrer de 1995); «la còpia no és un mitjà imprescindible per aconseguir la informació» (STS de 20 de març de 2006); «les còpies tenen sobretot justificació quan es tracta de documents concrets i avala que no s'atenguin les peticions quan són abusives» (STS de 9 de febrer de 1995), i «no és procedent el lliurament de còpies sol·licitades amb relació a documents genèrics, expedients complerts o documents no suficientment identificats, i constitueix un factor legítim de ponderació l'excessiu volum de còpies sol·licitades i la pertorbació que el seu lliurament o expedició puguin causar en el funcionament de la corporació local, atenent els mitjans de què disposi» (STS de 29 de març de 2006).
1. El règim especial que cal aplicar preferentment en aquest cas és l'article 164 del Decret legislatiu 2/2003, de 28 d'abril, que aprova el text refós de la Llei municipal i de règim local de Catalunya (TRLMRLC), que regula el dret a la informació dels membres de les corporacions locals. Una de les qüestions no regulades pel TRLMRLC és la previsió d'una via específica de garantia que pugui protegir l'exercici d'aquest dret, de manera que, si les sol·licituds d'informació no són ateses degudament, l'únic remei que tindrien els regidors sol·licitants seria el recurs contenciós administratiu (sense perjudici dels recursos administratius que fossin procedents). «Les determinacions de la legislació de transparència, en virtut del que estableix l'apartat segon de la disposició addicional primera de la Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (LTAIPBG), són supletòries, és a dir, s'apliquen en el que no regula el TRLMRLC.» A més, «l'LTAIPBG posa a disposició de la ciutadania en general, per garantir amb una especial eficàcia l'exercici del seu dret d'accés a la informació pública, una instància (la GAIP) i un procediment especial de garantia, que regulen els articles 39 a 43 [...]». «No tindria cap sentit que els electes locals, en l'exercici d'un dret fonamental com és el de l'article 23 de la Constitució, tinguessin menys garanties que la resta de ciutadans en exercir el seu dret específic d'accés a la informació.» La Sentència del Tribunal Suprem (STS) 2870/2015, de 15 de juny, sobre l'accés a la informació pública d'un parlamentari autonòmic, afirma el següent: «Després de la Llei 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, [...] el dret dels parlamentaris a la informació pública no pot sinó veure's enfortit. [...] han de comptar amb els mitjans necessaris per a això, els quals [...] no sols no poden ser inferiors als que té ja a la seva disposició qualsevol ciutadà en virtut d'aquestes lleis, sinó que han de suposar un plus afegit imprescindible.» La mateixa doctrina, pels mateixos motius, és plenament aplicable als electes locals. La reclamació davant la GAIP no qüestiona cap de les dues vies de recurs, ordinàries en l'àmbit local (els articles 38 i 39 de l'LTAIPBG fixen la vigència potestativa o voluntària del recurs de reposició i de la reclamació davant de la GAIP, sens perjudici de la possibilitat d'acudir, directament o indirecta, als tribunals de justícia), sinó que les complementa amb una via especial (la reclamació davant la GAIP) que ofereix a les persones interessades una tutela independent, gratuïta i més ràpida que la jurisdiccional, per garantir un dret (el d'accés a la informació pública) que la legislació de transparència, molt posterior a la TRLRBRL, creu necessari protegir especialment. Per tant, la via de reclamació davant de la GAIP no infringeix el sistema de tutela que estableix la legislació de règim local, sinó que el complementa. 2. Dret a obtenir còpies: «La posició del president de la Diputació de Girona de condicionar l'expedició de còpies a una major concreció de la informació sol·licitada no està justificada ni és adequada a l'ordenament jurídic vigent.» L'article 164.5 del TRLMRLC afirma literalment que «els membres de la corporació tenen dret a obtenir una còpia de la documentació a la qual tenen accés». Les diverses sentències del Tribunal Suprem (TS) citades per la Diputació resolen recursos contenciosos plantejats en relació amb l'accés a la informació d'electes locals de Cantàbria, la Comunitat Valenciana i Madrid (on cap de les lleis autonòmiques de règim local disposa el dret d'obtenir una còpia que reconegui l'article 164.5 del TRLMRLC). D'altra banda, «no sembla [...] que en aquest cas hi concorrin circumstàncies que puguin dur a qualificar la sol·licitud d'informació com a constitutiva d'un abús de dret, en el sentit que es refereixen a aquesta qüestió les resolucions de la GAIP sobre les reclamacions núm. 36/2015 (fonament jurídic quart) i núm. 7/2016 (fonament jurídic quart), circumstància que en qualsevol cas hauria d'haver acreditat l'Administració», cosa que la Diputació de Girona no ha fet. La legislació vigent a Catalunya (tant la de règim local, com la de transparència i accés a la informació pública) no preveu la possibilitat de denegar o limitar l'obtenció d'una còpia si la sol·licitud s'ha formulat en relació amb documents tan genèrics o ha comportat un volum tan excessiu que la seva satisfacció pogués suposar una pertorbació injustificada en el funcionament de l'administració afectada. A més, en qualsevol cas, «la Diputació, que és qui hauria de fer-ho, no ha acreditat ni que la sol·licitud d'informació sigui genèrica, ni que comporti un volum excessiu de feina».
Sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (STSJCAT) núm. 808/2019
L'Ajuntament de Lleida interposa un recurs contra la Resolució de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (GAIP) núm. 193/2017, de 14 de juny, que estimava parcialment la reclamació d'accés a la informació pública (en vista de l'expedient de convocatòria per proveir el lloc de director del Consorci del Turó de la Seu Vella i l'expedient relatiu al recurs contenciós administratiu presentat en relació amb l'expedient anterior).
El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya estima el recurs i anul·la la resolució de la GAIP, bàsicament perquè considera que, atès que l'Ajuntament i el Consorci tenen una personalitat jurídica diferent, la sol·licitud s'havia d'adreçar a l'entitat que disposava de la informació (és a dir, el Consorci) i no a un dels membres del Consorci (és a dir, l'Ajuntament). El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ho fonamenta en l'article 27.3 de la Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (LTAIPBG), que estableix que «les sol·licituds s'han de dirigir a l'entitat o l'òrgan administratiu que disposi de la informació, que en aquest cas és el Consorci del Turó de la Seu Vella, en tractar-se de la convocatòria d'una plaça en l'Administració esmentada, el qual té personalitat jurídica pròpia i independent de la dels seus membres». El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya considera que la Llei no reconeix a l'interessat un dret d'opció, sens perjudici de l'obligació de derivar la sol·licitud en compliment de l'article 30 de la LTAIPBG. Comentari Resulta força sorprenent el sentit d'aquesta resolució judicial. En primer lloc, perquè, d'acord amb els articles 2.b i 3.2 de la Llei 19/2014, la informació pública no només és la que l'Ajuntament elabora, sinó també la que pot o ha de demanar o exigir. El fet de ser membre d'un consorci, per molt que tingui una personalitat jurídica diferent, el faculta i legitima per poder disposar de la informació demanada i no haver de derivar la sol·licitud. Aquest mateix criteri és el que sempre ha defensat la GAIP, no només en la resolució impugnada (193/2017), sinó en d'altres com la Resolució núm. 62/2017: els electes de les administracions locals que estiguin consorciades poden exercir el seu dret d'accés a la informació de la mateixa corporació en relació amb la informació del consorci (del qual siguin membres les administracions locals respectives —consorciades—). El consorci «és un ens instrumental sobre el qual poden exercir les seves funcions de fiscalització i control». La Resolució núm. 193/2017 es manifesta en el mateix sentit sobre l'exercici del dret dels electes locals a la informació de la respectiva corporació quan demanen informació d'un consorci del qual és membre el seu ajuntament. En segon lloc, tot i acceptar que l'Ajuntament pogués no disposar d'aquesta informació o exigir-la, caldria aplicar el deure de derivació entre administracions que disposa l'article 30.2 de la Llei 19/2014, que és un deure, i no una facultat, com sembla entendre la sentència quan afirma (de passada) que «la llei no reconeix a l'interessat un dret d'opció, com apunta la resolució impugnada, sense perjudici que hagi de derivar-se la sol·licitud a l'òrgan competent de conformitat amb l'article 30 de la dita Llei 19/2014 i en els termes que estableix aquest article, quan es dirigeix a qui no disposa d'aquesta informació». Per tant, en aquest cas, en què no s'ha derivat, no caldria obligar l'Ajuntament a fer-ho? No caldria un pronunciament al respecte? A més, d'acord amb el Decret 8/2021 (no vigent en el moment de la Sentència), la derivació entre administracions no exigeix que la persona sol·licitant hagi de tornar a presentar la sol·licitud a l'administració derivada, en virtut del deure de col·laboració i principi de la finestra única en la presentació de sol·licituds que estableix la Llei 39/2015, d'1 d'octubre.